Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

V. Castro: Vetřelci: Vasquezová

Vydání první

ALIENS™: VASQUEZ

© 2023 20th Century Studios.

This translation of Aliens: Vasquez, first published in 2023, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2594. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Aliens: Vasquez, vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2022

Český překlad: 2023 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Illustration by Marco Turini

Design by Julia Lloyd

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2060-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2061-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

V. CASTRO

VETŘELCI

VASQUEZOVÁ

Věnováno všem ženám z rodiny Castrových a mé milované dceři

El riesgo siempre vive. Kuráž riskovat je jako sen, avšak tvé srdce se musí stát výbušným jako granát.

ČÁST 1

JENETTE

1

2171

„Vas-kezová, vy krávo pitomá!“

Jenette neodpověděla.

„Je fuk, jak se jmenujete,“ pokračoval. „Tady máte jediný jméno, a to rekrut. Teda pokud jste dost dobrá. A teď hněte kostrou!“

Muž, který se považoval za lepšího než ona, zalétl očima od jejích ňader k vypracovaným pažím a nakonec k tváři. Věnoval jí pohled, na jaký byla zvyklá celý život.

Tohle nezvládneš.

Kdo si myslíš, že jsi?

Ten povýšený pohled se po ní sunul s vahou dvoutunového vesmírného vozítka, drtil jí kosti. Vstoupila do výtahu, který ji měl odvézt do tréninkové arény. Kovové dveře se zavřely a dopřály jí ticho a prázdnotu, zíral na ni jen její odraz. Snědá kůže se leskla potem, jemuž se povedlo uniknout zpod rudého šátku ovázaného kolem čela.

Poslední dobou přežívala na nejskromnějších přídělech jídla, denně absolvovala pětihodinovou pěší túru a do noci sepisovala dopisy soudu vysvětlující, proč si zaslouží své místo ve vesmíru.

Vezmi všechny tyhle sebedestruktivní tendence a soustřeď je, holka , říkala si. Vytetovaná kapka u oka vypadala, jako by jí v matném světle klouzala po tváři. Žena, která na ni hleděla ze zrcadla, byla to jediné, co v tomto životě měla. V hlavě jí zněla Netova slova.

„My proti hnusotě celýho světa. Ty si myslíš, že chtějí, abysme něco dokázali? Kdyby jo, tak bysme to viděli. Ne, my si kurva berem sami, co můžem,“ řekl. „Oni si chrání svoje území jako gangsteři. Tomu věř. Zapiš si to za ušiska.“

Pak pomyslela na Leticii a na Ramóna.

Dělala to stejně tak pro ně jako pro sebe, přestože měla dvojčata u sebe jenom chvíli, jen než jim stačila dát jména. To byla ta nejtěžší bitva, jakou by mohla kdy podstoupit. Její středoameričtí předkové věřili, že když žena zemře při porodu, dostane se jí v posmrtném životě uvítání hodného válečnice. Ona neumřela, přetrpěla tu agonii samotná, s patami ve třmenech a s nehty zarytými do nemocničních prostěradel. Ty dvě děti jí trhaly tělo na kusy, když se rodily. Spoustu bitev už vybojovala sama. Pouť směřující k její dnešní zkoušce se vyrovnala bájnému aztéckému podsvětí Mictlan.

Jenette uvažovala, jaké bohy a démony v životě ještě asi potká. Dlouho si myslela, že umře ve vězení, ale byla propuštěna, aby mohla nastoupit do služby v USCM, koloniální námořní pěchotě. Hned v prvním trimestru těhotenství se vzdala všech práv ke svým nenarozeným dětem. Bolelo ji to, jako by se jí do útrob zařezávala mačeta. Stačila jim dát jenom jediný, první a poslední polibek, než je odnesli. Pak musela podstoupit sterilizaci.

Jenette byla bojovník, odjakživa kráčela po válečnické stezce, i když ta cesta byla někdy zapeklitá, obtížená nesprávným úsudkem. Nyní, v této závěrečné vstupní zkoušce k námořní pěchotě, musela shromáždit veškeré odhodlání každého vojáka své rodiny, který kdy sloužil před ní. Neměla teď kosti z vápníku a morku, ale z oceli. A budou z oceli tak dlouho, jak bude třeba, aby dosáhla svého cíle.

Druhé šance.

Ona v žádném případě neumře za těmi pojebanými mřížemi, ani náhodou. Tam, v tom plesnivém kokonu beznaděje, živořili a skončili mnozí jí podobní, odsouzení za maličkosti nebo zločiny, které nespáchali. Chceš zabít duši? Zavři ji do klece. Chceš lidem ukázat, jaké je jejich místo ve světě? Čtyři holé stěny bez pořádné péče a odpočinku, nemilosrdné pro tělo i pro duši. Tak vznikají monstra.

Ať tě nepřekvapí, když ti jejich čelisti překousnou vaz.

Neměla ráda býčí zápasy ani rodea, ale studovala staré videonahrávky obojího, připravovala se na tuto bitvu, která rozhodne, jestli se dostane k mariňákům, nebo ne. Se soustředěním matadora svírala pulzní pušku, odjistila ji.

Tak jo, taťko, sem s tím.

Stejně jako každý nováček musela projít martyriem zbraňového výcviku, střelby, nácviku přežití, fyzické zdatnosti a boje zblízka. Každé výzvě čelila se šátkem na čele a zlatým křížkem na krku. Neselhala ani v jediné, postupovala mezi mariňáky nenápadně jako černý kůň, dokonce i když se prosadila ve dvou střeleckých soutěžích. Tento úkol nebude výjimkou. Jenette se pokřižovala a přichystala se. Čekal ji útok androida, bude dvakrát větší než ona a naprogramovaný tak, aby jí to ani v nejmenším neulehčil. Znovu a znovu pozorovala, co je osudovou chybou v tomhle tanci na život či na smrt – nemístná arogance, málo respektu vůči protivníkovi.

Nikdo jí to neulehčí. Nikdo jí v tomhle životě nedá nic zadarmo.

Nepodceňuj ten instinkt, ten znamená přežití.

Respekt znamená všechno – získat ho a udržet si ho. Teď nastala její chvíle, aby prorazila všechny bariéry a rozběhla se.

Kovové dveře se otevřely. Výcviková aréna byla temná a tichá, podobná nehybnost nejspíš vládne ve vesmíru. Nad hlavou jí začínala ožívat tlumená světla, teplota v místnosti stoupala, až se vyrovnala nejparnější části dne v poušti. Vasquezová přejela pohledem od vršku arény k jednosměrně průhlednému sklu stěn, věděla, že každý její pohyb je sledován a posuzován. Její výkon bude pečlivě zkoumán, musí převážit nad ostatními. Tenhle test v ovládaných podmínkách prověří sílu, důvtip a schopnost uvažovat za pochodu – to všechno v rámci deseti minut.

Na protější straně místnosti se otevřely dveře. A v nich stál on, android, téměř dva metry syntetické svaloviny. Svíral stejnou zbraň jako ona. Pohled měl prázdný, bez záblesku života či soucitu. Znal jen instinkt vštípený naprogramováním. Na časovém spínači na stěně nad jeho hlavou začala blikat rudá čísla odpočtu. Až dojde k nule, android ožije s jediným záměrem, porazit ji či donutit, aby se vzdala. Jenže ti kreténi zapomněli, že když člověk vyrůstá v systému nastaveném tak, aby ho dotlačil k selhání nebo ponížení, vypěstuje si místo kůže krunýř. Nemá co ztratit.

V duchu viděla tváře těch, kteří ji uvěznili, tváře mrtvých členů rodiny, živořících v chabě vybavených a přeplněných nemocnicích, dětí, které nikdy nepozná, dozorců, kteří ji chtěli týrat. To všechno roztápělo její vnitřní oheň.Vrhni se na něj jako tank. Znič ho. Staň se tím zatraceným tankem.

Nezapomeň, že pocházíš z rodu žen bojovnic, ze soldaderas.

Odpočet dospěl k nule.

Jenette plynule namířila zbraň, jako by to bylo prodloužení její ruky, a vypálila. Android udělal totéž, musela se svalit na bok, aby se vyhnula zásahu. Tyhle pitomé střely bolely. Poznala to mnohokrát v hodinách po tréninku, kdy cvičila s Drakem.

Postupovala dál a pálila, řítila se po obvodu, ale sakra, na svou velikost byl její soupeř rychlý, spíš jako Mínotaurus než jako člověk. Ostatně, člověk vlastně nebyl. Ve tváři se mu neodrážel žádný cit, žádný náznak ničeho, co by mohla využít.

Potřebovala v té písečné bouři gumových kulek zasadit jediný přímý zásah. Nemůžou pořád jenom běhat dokola jako na kolotoči. Oni se už o to postarají, boj není žádné kolo kolo mlýnské. V opravdovém souboji vždycky někdo umře.

Prudce se zastavila, rozběhla se přímo k androidovi a zamířila. Zasáhla ho do levého ramene. Rána ho zpomalila, škubl sebou dozadu, ale přitom vypálil, trefil její pulzní pušku, ta jí při nárazu vyletěla z rukou a s rachotem dopadla na zem. Vasquezová bez váhání popadla menší zbraň, kterou měla u pasu. Tentokrát androida zasáhla doprostřed pravé ruky. Prsty se mu zasekly, což jí dalo čas znovu vypálit. Upustil pulzní pušku.

Jenette zaklekla a chystala se vypálit smrtící ránu, zamířila mu na hlavu. Jediným mohutným skokem se k ní vrhl a rozmáchlým kopem jí vyrazil pistoli z ruky. Kosti zapraskaly, ucítila bolest jako od značkovacího železa, ale zadržela výkřik za zaťatými zuby.

Není konec, dokud to opravdu neskončí, kreténe.

Bez váhání se vrhla přímo na androida, až se tím náhlým nárazem zapotácel. Na pravé holeni měla schovaný vyskakovací nůž. Nosívala ho už jako malá a děda Seraphin – abuelo – jí o něm řekl, že je to oblíbená zbraň starých pachucos, členů mexikánských gangů. Jenette nůž otevřela a zarazila ho androidovi co nejhlouběji do spodní části břicha, které nekryla ochranná vesta. Srazil ji na zem a přitiskl si ruku k tělu, z něhož mu prosakovala bílá tekutina.

Nad hlavou se jí ozvalo dunění.

Pak simulovaná palba.

Teplota rychle klesala, spustila se umělá bouře s lijákem. Po aréně se rozblikala světla. Tím způsobem jí sdělovali: „Chceš vyhrát, nebo prohrát? Rozhodni se… a honem.“

Android využil příležitosti a zase zaútočil, ale tentokrát byla připravená to ukončit. Jakmile po ní vyrazil, zaryla mu botu přímo do díry do břicha. Přisunul se blíž, boty ve vlastním těle si nevšímal, popadl ji za krk. Pokusila se ho tvrdě kopnout druhou nohou, kamkoli, snažila se mu poškodit kabely nebo cokoliv jiného. Bota po té bílé tekutině klouzala.

Díky šátku jí neteklo do očí, viděla pořád ostře. Zraněná ruka však byla k ničemu, už začínala otékat. Jenette cítila, jak se jí uzavírá průdušnice, androidovy prsty se jí sevřely kolem hrdla. Teď, nebo nikdy. Takhle to v žádném případě neskončí – nic a nikdo ji nebude chytat za krk! Přitáhla břišní svaly, aby se dostala k soupeři blíž. Ve zdravé ruce pořád svírala nůž a jediným nenávistí vedeným máchnutím ho zasáhla do krku.

Z rány se vyřinula bílá kaše. Umělá tvář se zkroutila, sevření zesláblo. Jenette využila tu chvíli, chytila soupeře za zápěstí a stáhla ho k sobě na zem, klekla si na něj kolenem, zatímco se otřásal křečí způsobenou oběma zraněními.

„Adios,“ zahučela, pustila nůž a vyškubla mu kabely z krku. Do vzduchu vylétla bílá tekutina, rozstříkla se jí po tváři a po hrudi, špičkami prstů jí projely ostré elektrické šoky.

Světla se rozjasnila a déšť ustal. Ozval se robotický hlas.

„Blahopřejeme, J. Vasquezová. Jste vítězem a úspěšně jste složila svou závěrečnou zkoušku. Prosím, odejděte otevřenými dveřmi.“

Zvedla pohled k zabarvenému čtvercovému oknu v horní části arény a přikývla. Zdravou rukou si zastrčila vyskakovací nůž do kapsy na levém stehně. Člověk se nesplete, spolehne-li se na své základy, na své kořeny.

Všechny svaly ji bolely, když se zvedala ze země. V puse měla jako na bavlníkovém poli pod pražícím sluncem.

Jakmile vystoupila z výtahu, pozdravil ji Drake, stál tam se zbytkem branců, kteří čekali na svoji zkoušku. Na velké obrazovce se přehrávaly všechny boje. Široce se na ni usmál. Bylo fajn vidět přátelskou tvář, poté co se bila s androidem bez citu.

„Já věděl, že to dáš,“ řekl. „Vypadalo to tak snadný… Nemůžu se dočkat, až se do toho čuráka pustím taky. Ani nebude vědět, co ho kurva žvejklo.“

„Co nám zbejvá než to dát?“ zeptala se. „Aspoň mně. Žádnej plán B, žádnej svěřeneckej fond – a na toho čuráka si dej bacha. Umí fixlovat. Když si nedáš majzla, přesere tě.“ Promnula si krk, sama slyšela, jak po tom androidově sevření chraptí.

„Jako bych to nevěděl, ségro. Seš nachystaná dneska slavit?“

„Si piš,“ odpověděla. „Akorát se osprchnu a nechám si zafačovat tu ruku. Stačí říct kdy a kde.“

„Pak ti pošlu zprávu. Dneska to rozjedem jak za starejch dobrejch časů.“

Domýšlivě se na něj ušklíbla. „Hodně štěstí, brácho.“ A plácla si s ním, i když sebou při tom otřesu málem škubla. Nepřipusť, aby někdo viděl tvoji bolest. Nedopusť, aby tě vlastní pot pálil v očích, jinak neuvidíš. Přesně to chce tvůj nepřítel. Chce, abys byla slepá. ¡El riesgo siempre vive!

Abuelo Seraphin jí radil dobře.

Než stačila odejít, zastavil ji velitel. Kdyby ho neznala, mohla by ho klidně považovat za bratra toho mameluka, kterého právě zničila. „Vasquezová, tou čepelí jste androida vážně poškodila. Nikdo nevěděl, že ji máte u sebe. Není to zbraň koloniální pěchoty.“

„Nikdo mi neřekl, že nemůžu improvizovat,“ odsekla. „Pošlete mi účet.“

Chvíli na ni bezvýrazně hleděl, pak sáhl do kapsy. „Projevila jste kreativitu, houževnatost a jste sakra bojovnice. Máte pozoruhodnou sílu. Tumáte.“ Podal jí čtvercovou nášivku s písmeny USCM. „Vítejte mezi námi, Vasquezová. Poletíte ke hvězdám.“

„Děkuji vám, pane!“

„Teď jsme vaše rodina.“ Obrátil se na patě, aby se vrátil do pozorovací místnosti sledovat zbytek zkoušených.

Jenette se rozbušilo srdce. Byla to jen nášivka, nic než látka a nitě, a přece tolik významná. Dostane ji na místa, jaká si neumí ani představit.

Vrátila se do výcvikových prostor s hlavou hrdě vztyčenou, připadala si jako římský gladiátor. V koloběhu světa byli všichni jenom pěšáci pracující pro ty nahoře, kteří spřádali války, politiku a „budovali lepší světy“, jak říkali. Hračky pro nové bohy, loutkáře sešité z masa mrtvých vojáků a kolonistů, s provázky ukovanými ze zlatých mincí a kreditů.

Bývala holka z pouličního gangu. Celý řád světa diktuje gang těch nejvyšších kravaťáků. Každý v tomhle světě patří do nějakého gangu a chce jen bránit svůj píseček.

Jenette zmáčkla tlačítko a zavřela dveře do svých stísněných praktických ubytovacích prostor. Roztřesené nohy ji donesly k posteli, tam vypověděly službu a celé tělo se zhroutilo, adrenalin se vyčerpal. Měla by si zout boty, ale najednou ztratila veškerou energii k pohybu. Nebyla schopna ani ovládnout vzlyky, které se z ní bez varování vydraly.

Víčka se jí chvěla, doufala, že vyplaví emoce, které ji v tu chvíli přemohly. Stáhla si z hlavy propocený rudý šátek, šátek abuela Seraphina. Přitiskla si ho k očím a pevně je zavřela. Ruce ho svíraly, až jí bělely klouby. Musela si tisknout dlaně k tváři, aby jí spolu se slzami a potem nesklouzla i maska kuráže. Slzy a lítost byly luxus, k jejímu typu se nehodil. Ten ničivý rozklad, který jí prosakoval ze srdce, přehlušil i bolest ruky. Potřebovala něco, aby si připomněla, že tahle chvíle je skutečná.

Už nebude muset nic dokazovat.

Jedny dveře osudu se zavřely a další se otevřely.

Dokázala to. Nikdo nevěřil, že toho bude schopná, že to zvládne – byla jen další uzenáč v bílé kombinéze, když se podepisovala na vytečkovanou linku, aby ji předčasně propustili z trestu za vraždu, kterou nespáchala. Obětovala všechno a měla už jen sebe.

Otřela si slzy a vydechla. Zbavila se dotírajících citů, jak jen to šlo, stáhla si vojenské boty. Už nebudou žádné slzy, kromě té natrvalo vytetované na tváři.

Vytáhla z kapsy vyskakovací nůž. Byl ještě vlhký od bílého androidího slizu. Během nepokojů za válečných čtyřicátých let dvacátého století v Los Angeles proti sobě stáli pachucos v páskovských oblecích, zvaní gangsteři s vyskakováky, a vojáci bojující „správný“ boj. Tehdy byla prolita krev obou stran. Jenette – vzhledem k tomu, odkud pocházela a kým byla – v sobě teď měla ducha obojího. Byla mariňačka, ale pamatovala si i život na ulici.

Položila nůž na postel a oznámila Roseanně tu dobrou zprávu. V odpověď bleskla na displeji fotka, dvě malé zablácené děti, hrající si s vrhem malých prasátek.

Roseanna odpověděla hned.

Jako by o tom někdo pochyboval!

Co člověk nikdy neměl, o to nemůže přijít, pomyslela si Jenette.

Teď patřila mariňákům, pravděpodobně jediné rodině, s níž se bude setkávat, dokud neumře. Aspoň že tu má kámoše Drakea. Zaplaťpánbů za malá požehnání, nebo jak zní tyhle sračky. Zvedla se, prohrábla si krátké vlasy, ucítila, jak ji šimrají vzadu na krku.

Sakra, bylo to příjemné.

Nejvyšší čas se osprchovat, nechat si ošetřit ruku a jít zapařit.

2

2166

Jenette chtěla být vojákem, co jen pamatovala. Její otec, její prastrýc Roland, pohřbený s Purpurovým srdcem za službu ve Vietnamu, její děda a praprarodiče, kteří začínali jako farmáři na Zemi, stěhující se z farmy na farmu stejně jako spousta Mexičanů emigrovavších před stovkami let do Států.

„¡El riesgo siempre vive! To mi říkala moje bába,“ vyprávěl jí děda Seraphin, „a ta to zas slýchala od ženských před ní. Vědělas, že můžeš být taky voják? Máš vzdálenou příbuznou, co byla soldadera, bojovala za mexické revoluce. Tyhle soldadery byly děsivá banda, s těmi svými puškami a bandalíry. Dej si pozor, Chihuahuo!“ Zmínil město, které se za revoluce stalo významným centrem odporu.

Čas od času se k tomu abuelo Seraphin rád vracel. „Lidi riskují vlastní životy a životy svých děcek, aby měli šanci na něco víc. Ten příběh se na Zemi odehrává znova a znova po celý staletí, zavedl lidi i do vesmíru. Byla spousta tragédií, hromada lidí zahynula v oceánech, v řekách a pouštích, ale naděje existuje pořád. Nikdy neztrácej naději, i když ztratíš cestu.“

Tohle dědeček říkal, a přitom si leštil vojenské boty černým krémem z kulaté černo-zlaté plechovky a hadrem ze starého trička. Trousil vzpomínky a zrnka moudrosti, i když opečovával svou zahrádku chili papriček a dýní, snědé čelo ovázané rudým šátkem. Hrdost ho neopustila ani dlouho poté, co odešel na odpočinek. Byl pochován s celou svou vojenskou výbavou.

Většina mužů z rodiny se dala k armádě, aby pak získala vzdělání v rámci zákona z roku 1944 o znovuzačlenění vojáků do pracovního a civilního života, zvaného GI Bill. Ceny všeho na Zemi šplhaly do nebes už v těch dobách. Někdo musí pokračovat v jejich vojenské tradici, v pomalém tanci bachata směrem ke vzestupu, jak jen to půjde.

Jenette vyrostla v Los Angeles a odjakživa ráda stavěla pevnosti, milovala střílečky a sledovala reprízy starých filmů G. I. Joe nebo She-Ra. Nosila domů hmyz a malá zvířátka a dráždila sestry, bratra a bratrance, spořádaně sedící u kuchyňského stolu nad úkoly. Chytala stonožky, cvrčci se jí hemžili ve sklenici, když se kradla ke stolu, aby je tam vypustila. Všichni vždycky zavyli leknutím a ona smíchem.

„Jenette, ty jsi takový magor!“ kvíleli. Francisca, její matka, si ji zpovzdálí měřila nesouhlasným pohledem.

„Proč nemůžeš být jako ostatní děvčata?“ vyčítala jí. „Podívej se na Roseannu a na Carmen. Pojď sem. Když se neumíš chovat, zaměstnám tě v domácnosti.“

Přes matčiny protesty Jenette pobíhala po domě a představovala si nové světy s netvory, které je třeba pobít. To jí vyneslo přezdívku Přírodní pohroma. Vešla třeba do kuchyně a matka držela v rukou polámanou hračku.

„To jsi udělala ty? Chceš, aby se otec udřel k smrti, aby nás uživil? Všechno jenom ničíš. Měsíc budeš uklízet všechny záchody.“

Jediná doba, kdy byla ochotna se zklidnit, nastávala o Velikonocích.

Byl to čas cascarónes, dutých vajec.

Francisca celé měsíce opatrně rozbíjela vejce na špičce, dělala malý otvor, kterým žloutek s bílkem vyklouzl do pánve se syčícím červeným tukem z choriza. Skořápky se opláchly a vyskládaly do prázdného kartonu na vejce. Vajíčka s rozšklebenými otvory lemovaly pult, až jich byly celé řady. Někdy si našli cestu dovnitř pavouci nebo mouchy. Při tom pohledu se Jenette vždycky otřásla.

Pár dní před Velikonocemi nastal čas zkrášlit je barvami, naplnit konfetami, vystřihnout čtverečky hedvábného papíru a zalepit jimi otvor.

A pak už následovala každoroční velká velikonoční vejcová bitva. Jenette se kradla po domě s kartonem zastrčeným pod paží a pátrala po nic netušících obětech. Zásadní byl moment překvapení. Nikdo nebyl v bezpečí, každému hrozilo, že mu vajíčko tvrdě přistane na hlavě. Její oběti mohly počítat s tím, že si budou pár dní vybírat konfety a skořápky z vlasů.

Nikdo před ní nebyl v bezpečí.

Oblíbená vnučka abuela Seraphina začínala vrůstat do své budoucí podoby velké zlé mariňačky.

Kdežto quinceañera, staletá tradice oslav dospívání dívek, bylo to poslední, po čem by Jenette toužila. Matka Francisca to poprvé nadnesla u příležitosti jejích třináctých narozenin.

„Teď jsi teenager a za dva roky ti uspořádáme úžasnou slavnost!“

„To radši umřu,“ odsekla Jenette. „Nebudu ti dělat panenku ani domácího mazlíčka, abys mě načančala a předváděla kamarádkám.“ Matka s ní potom několik dní nepromluvila.

Aby toho nebylo málo, posunula Jenette svůj vzdor ještě o krok dál. Po celý život nosila vlasy dlouhé do pasu. Tradiční panenky, které dostávala z Mexika, mívaly dva copy z dlouhé černé příze s vpletenými stužkami a šaty po kotníky. Matka i babička milovaly její hustou hřívu, která byla rodinným znakem po celé generace. Jenette ty krásné vlasy otravovaly, a tak si je ostříhala.

Nechtěla být jednou z panenek Barbie, předváděných na holčičích oslavách – takovou, která trčela uprostřed dortu se sukní ozdobenou pastelovou polevou ve tvaru okvětních lístků. Byla vysvobozena teprve tehdy, až se snědlo poslední sousto a na holém tělíčku zbyly jen drobečky.

„Jenette, por favor! Proč jsi to udělala?“ Matka zalapala po dechu, potřásla hlavou a pokřižovala se. Jenette tušila, že to bude mít na talíři hodně dlouho. „Měla jsem Seraphina zastavit, aby ti necpal do hlavy ty svoje názory.“ Jako by tím chtěla říct: Jak teď proboha seženeš manžela?

Jenette to bylo ukradené. Milovala ten pocit lehké hlavy, stejnou svobodu, jako mají kluci.

Už tak byla v nevýhodě, snědá holka bez pořádného rodinného jména, bez majetku, tak proč si život neulehčit? Chtěla, aby ji přijímali jako nejlepší z nejlepších, chtěla umět porazit nepřítele stejně rychle jako každý mužský. A navzdory tomu, co si snad myslela její matka, jí ty krátké vlasy slušely.

O něco později by Jenette dala cokoli, jen aby zas slyšela nějaká ostrá slova z matčiných úst, protože pak, až by zlost opadla, přišlo by objetí. Bylo by to lepší než palanda v cizím domě.

Bez ohledu na malá dramata životů prostých lidí se svět pro celé miliony z nich zastavil.

Rozšířila se příšerná, vysoce nakažlivá choroba, dříve než se vůbec zjistilo, co se děje. Té pohromě se začalo říkat „masožravá bakterie“. Vakcína, vyvinutá společností Weyland-Yutani, přišla pro mnohé příliš pozdě. Přednost při vakcinaci měly výpravy, které se chystaly do nejvýznamnějších kolonií ve vesmíru, a zásobování kolonistů, aby je nezasáhla infekce. Otce Pabla a dědu Seraphina viděla Jenette naposled, když je nakládali do sanitky, zkroucené bolestí, s vědomím, že jiného rozloučení se nedočkají. Málokdo – včetně doktorů a sester – z toho vyšel živý nebo bez trvalého poškození.

Jenettina sestra, ošetřovatelka Roseanna, se pohybovala v předních liniích smrti. Když zrovna nesloužila v nemocnicích, držela se láhve nebo polykala prášky, aby zvládla stres a udržela se v chodu. Jednou večer se v matčině domě svezla na gauč s pivem v ruce.

„Mami, tam je to peklo,“ posteskla si. „Připadám si jako funebrák, ne jako sestra. Potřebuju, aby mě vedl duch Santa Muerte. Jinak mě žene něco jiného tam, kam nechci. Cítím to.“

„Nehloupni, Roseanno, to přejde. Jsi anděl. Už žádné takové řeči a žádné pivo. Zachraňuješ životy. Až to skončí, dostaneš se do studijního programu a bude z tebe doktorka – já to prostě vím – a pak uspořádáme velikou oslavu… když už tady tahle nestojí o  quinceañeru .“ Pokývla k Jenette. „Tvůj táta by to taky chtěl. Dřel se, aby nás uživil. Byl na tebe tak pyšný, i když to moc neříkal.“

„Možná je mi souzené něco jiného.“ Roseanna zírala do zdi. S prázdným výrazem v očích velkými doušky lokala pivo. Kůži měla zarudlou po horkých sprchách a dezinfekčním mýdle, které musela používat po směnách v nemocnici. „A co když už nechci být doktorka? Všichni jsou tak otrávení a přepracovaní…“ Hlas jí selhal.

Některé nemocnice nabízely prémie za služby přesčas. O dva dny později Roseanna při pohotovostním výjezdu bourala. Žila, když dorazili zdravotníci, ale musela být uvedena do kómatu, aby se zotavila. Nikdo nevěděl, jestli to zvládne.

Jenette uvažovala, komu z rodiny kdy hrdinství prospělo.

Před nehodou Roseanna využila své pozice a ukradla v nemocnici vakcínu. Francisca ji pak celé týdny uchovávala ukrytou v podprsence v zásuvce s prádlem, zatímco zoufale sledovala zprávy o zdravotním stavu své dcery. Jednoho večera posunula třesoucími se prsty zelený inhalátor po stole k Jenette.

„Vezmi si to,“ pobídla ji. Po spáncích se jí řinul pot, kůže se leskla drobnými kapičkami potu.

Jenette odložila vidličku s namotanými nudlemi kuřecího ramenu. „Ne. To je pro tebe.“

„Nebuď sakra drzá a vem si tu zatracenou věc!“ Francisca zvedla ruce zaťaté v pěst k hrudi a zhluboka se nadechla. „Aspoň jednou poslechni, co se ti říká. Všechno, co jsem dělala, jsem dělala pro tebe… pro vás všechny. Snažila jsem se, jak jsem mohla, abych tebe, Carmen, Sandra a Roseannu ochránila před maléry. Jednou sama pochopíš, jak je to těžké držet se svých kořenů, a přitom se snažit dosáhnout ke hvězdám, ať už ty hvězdy vypadají, jak chtějí.“

Pokračovala: „My jsme lidé od půdy, to je pravda. Ale to neznamená, že musíme být pořád jen semenáčky. Já jen chtěla, aby tě lidi považovali za hodnou holku, protože se na nás často koukají skrz prsty. Měla jsem mít víc rozumu. Možná to není dobré držet se starých tradic. Je mi to líto. El riesgo siempre vive. Riskuju teď vlastní život, abych zachránila tvůj. Ty máš cíl. Žij, ať ho můžeš splnit.“

Její vyhublá tvář a zoufalství v očích Jenette vyděsily. Matka k ní nikdy dřív nemluvila tak naléhavě – nebo upřímně. Poslechla ji tedy, zasunula si inhalátor hluboko do nosu a nadechla se vakcíny jako výbuchu žhavého magmatu. Matce se skoulela po tváři slza.

„Děkuju ti.“ Sevřela si okraj modrého trička a rozběhla se na záchod. Jenette slyšela, jak zvrací a pak se šourá do postele pod teplou pokrývku.

O dva dny později matka ležela pod stejnou pokrývkou, ale žaludek už se jí nezvedal… a nedýchala. Svírala polštář, na němž spával její manžel, album rodinných fotografií a růženec. Jenette se odvrátila, odešla z pokoje a zavřela dveře.

Jak se to mohlo stát?

Není přece možné, že by zůstala na světě sama.

Když zemřel otec, plakala kvůli matce. Víc pracoval, než trávil čas s ní a jejími sourozenci, a vždycky jí připadal trochu cizí, nejspíš kvůli dlouhé pracovní době předáka a hlavního technika v továrně na androidy. Generace rodičů byla přesvědčená o tom, že dobré časy je třeba využít. Jet na vlně, dokud to jde, protože člověk nikdy neví, kdy ho okolnosti srazí na zadek nebo práce vyschne. Poptávka po androidech neklesala, neustále vznikaly nové modely, a přece se do něj jako hladový parazit zavrtával strach z toho „co kdyby…“.

Pokud se otec nezabýval pracovními spory, měl plné ruce práce s dennodenním provozem továrny.

Nyní se Jenette rozhlížela po domě. Všechno bylo stejné, ale najednou to vypadalo jaksi vykotlané, prázdné, bez duše. Něco odtamtud uniklo, už to tam necítila.

Šok se proměnil v zuřivý vztek, že nemá kontrolu ani nad drobečkem toho, jaký by její život mohl nebo měl být. Za hysterického vzlykání popadla talíře a sklenice ze sušáku u dřezu a mrštila jimi na zem, až se rozsypaly na střepy, připomínající velikonoční konfety. Pak převrátila v domě všechno, co nebylo připevněno. Ječela a křičela a nablízku neměla živou duši, která by ji mohla zachránit. Carmen a Sandro pluli někde vesmírem v rámci programu terraformování pro začátečníky, který nabízela jejich škola, a Roseanna ležela v kómatu. Všechny ostatní z rodiny už pohltilo otáčející se kolo osudu zvané smrt.

Když už neměla co zničit a ochraptěla tak, že nemohla křičet, zašla do ložnice, sundala matce z krku zlatý křížek a připnula si ho. Nedopustí, aby ho zdravotníci ukradli. Než je zavolala, naposledy matku políbila na ledový spánek.

„Miluju tě, mami. Děkuju ti. Lituju, že jsem ti to neříkala častěji.“

Co jí zbývalo, k čemu by se mohla upnout?

Nikdo nechtěl živit puberťačku a dohlížet na ni. Poslali ji k pěstounům.

Roseanna nehodu přežila, ale prokázalo se, že měla v krvi koktejl alkoholu a léků. Než by riskovala trest, raději se nechala přesunout do Texasu na léčení a později práci v rehabilitačním zařízení. Připadl jí všechen zbylý rodinný majetek, ale nepřicházelo v úvahu, že by se o Jenette postarala. Nikdy už nemohla pracovat s léky, nikdy se nestane zdravotní sestrou, ale mohla se nechat vyškolit na poradkyni.

Život, jaký znaly, pro Roseannu a Jenette zmizel, než bys řekl švec,

Když je to tak, uvažovala Jenette, jaký má smysl se o něco snažit? Pokud na ní v tomhle světě tak málo záleží, co sejde na tom, co dělá?

Čím dál víc ji bavilo riskovat.

Byla umístěna do skromného domova s docela příjemnými, ale liknavými opatrovníky, Timothym a Hazel Hallovými, kteří dělali náhradní rodiče celé skupině dětí. Tam poznala další puberťačku, šestnáctiletou krásku jménem Liberty, holku, jakým se říkalo buchona , milovnici peněz, drog, života v gangu. Měla dokonalý mejkap, husté umělé řasy a výstavní křivky. Když se jí Jenette zeptala, kde má rodinu, jen škubla rameny, zatímco si tmavě hnědou tužkou domalovávala vytrhané obočí.

„To kdybych kurva věděla. Máma umřela a táta nemohl sehnat práci, když přišel o byznys. Dřív jsme si žili jak páni, amiga . Poslal mě žít k sestřenici, dokud se zas nepostaví na nohy, ale pak mu to všecko vlezlo na mozek. Sestřenice se na mě vyprdla a šoupla mě na krk státu, protože jsem nechtěla jít makat a klopit jí celou výplatu. Jestli mám nosit hnusáckou uniformu a nechat se balit ženatejma úchylama, ať mi aspoň zůstanou prašule, co si vydělám. Ta nemoc, ta nás semlela, všecky nás přesrala. Lidi, co neměli pojistku, to skosilo.“

Jenette cítila, že objevila spřízněnou duši ve smutku a bolesti, i když se od sebe nemohly víc lišit. Jenette byla rozjívená, přitahovala maléry, pobíhala po ulicích v pracovních hadrech a někdy zase s rudou rtěnkou, když ji to popadlo.

Za týden přišel k pěstounům další svěřenec, P-Wee. Byl to hubeňour, napůl gringo a napůl Mexičan, moc plachý na to, aby byl drsňák, ale všechny si získal svým smyslem pro humor. Tihle tři mušketýři to spolu táhli po místních mejdanech, míchali lacinou vodku se 7UP. Jenette byla obyčejná holka, ale měla styl, holky si s ní rády zakouřily a kluci se kolem ní motali, protože poznali, že je „divoška“.

„Poslouchej, chci tě seznámit s nějakejma kámošema,“ nadhodila Liberty. Jenette se zatvářila pochybovačně. Liberty dodala: „Copak všichni nechceme zas rodinu?“

„Nechceš přece bejt neutron.“ P-Wee našpulil rty a věnoval Jenette nevěřícný pohled.

„Co to je?“

„To je, že nepatříš k žádnýmu gangu. Uvidíme, co nám Inca řekne.“

„Super nápad, Péčko.“ Liberty se k němu naklonila a políbila ho na rty. „Víš, že miluju, jak uvažuješ.“

„Hlavně miluješ mou trávu…“

„To taky.“

Jenette se dívala, jak ho Liberty líbá. Její návrh jí pořád vrtal hlavou. „Co je to za kámoše?“

„No, řekla jsem kámoši, ale myslela jsem familia. Pomohli mi v nejhorším. Táhnu to s Las Calaveras. Chci jim tě předvést.“

„To je pro tebe,“ ozval se P-Wee od volantu. V autě duněla hudba. Damn It Feels Good to be a Gangster od Geto Boys, průkopníků morbidního stylu horrorcore v jednadvacátém století. Liberty seděla vedle něj vpředu, Neto byl vzadu s Jenette.

Naklonila se k ní.

„Proč mu říkají P-Wee?“

„Protože když se ještě sjížděl, věčně čuměl na ten starej seriál Pee-Wee Herman. Teď je čistej, buduje si byznys a na telku prdí, ale to jméno mu zůstalo.“

Liberty měla své nejupnutější džínsy a žebrované body s hlubokým srdíčkovým výstřihem. V tlumeném světle pouličních lamp a oblaků kouře působila spokojeně jako kočka nad miskou smetany. Žádné starosti, žádný spěch. Jenette si nemohla pomoct, zalétala pohledem k tomu krásnému tělu, k jeho výstavným křivkám.

Jenette už se s kluky muchlovala a líbilo se jí to, ale čím byla starší, tím víc v ní sílila zvídavá touha prozkoumat tělo stejné, jako je to její. Připadalo jí normální toužit po obojím. Chtíč byl neuspořádaný a složitý jako nezmapovaná galaxie, pro každého jiná, podle toho, jaký směr si vybral.

P-Wee zastavil u domu na ulici plné rozložitých rezidencí v sousedství losangeleského projektu ve čtvrti kdysi zvané Downey – výškových budov vyzdobených nástěnnými malbami, které snad měly inspirovat, ale časem se rozdrolily. Na druhé straně ulice se usadili bezdomovci, zbudovali si stany ze všeho možného, co sehnali. Za dne se v oblasti pohybovali dobrovolní pracovníci, mluvili o Ježíšovi a o nebezpečích vesmíru, rozdávali čistou vodu a energetické tyčinky.

Jenette zamávala rukou, aby rozehnala kouř z jointu, který kouřila Liberty na předním sedadle. Z pachu trávy se jí točila hlava. Po zkušenostech s Roseannou drogy odmítala.

„Pohlídej mi to.“ Neto sáhl dozadu a položil Jenette do klína malou pistoli. Srdce se jí rozbušilo, byl to divný pocit. Přejela prsty po studeném kovu, nástroji života a smrti. Cítila vibrace moci, i když to byla moc takového typu, který kradl nevinnost. Spolu s lidmi, které měla považovat za svou rodinu, se cítila fyzicky méně osamělá. Ale v tu chvíli ji napadlo, že jediné, co je skutečné a co má nějakou váhu, je zbraň, která jí spočívá na stehnech.

Když vyrůstala, zbraně do domu nesměly. Matka se bála, že by je mohl někdo ukrást nebo použít proti nim. Dokonce i Seraphin se podřídil.

Neto dokončil to, co dělal, natáhl se, vzal si od ní pistoli zpátky a namířil ji z otevřeného okénka. P-Wee zpomalil. „Tohle je jenom varovnej výstřel,“ prohlásil Neto. „Aby se ti zmrdi přestat kurva cpát do naší čtvrti. ¡Las Calaveras, pendejos!“ křikl z okénka.

„Las Calaveras!“ opakovala Liberty hlasitě, vystrčila pravou ruku a ukázala symbol koruny, znak gangu.

Ozvala se série třesknutí, až Jenette nadskočila, Liberty se uchechtla, pneumatiky zasvištěly a nabraly rychlost. Bylo to staré auto, motor řval námahou. Natáhla k Jenette ruku s jointem, ta zavrtěla hlavou, a tak ruku zase stáhla a zhluboka potáhla. Upřela na kamarádku pohled s těžkými víčky zarámovanými silnou černou linkou a hustými umělými řasami.

„Víš, že toho máš ještě dost před sebou,“ vysvětlovala. „Nebudeš s náma, dokud nevykonáš vlastní misi. Může to být leccos. Pak to můžem táhnout spolu, my dvě. Žít a umřít pro sebe, jako familia. Můžem jít spolu dokonce do junty, do výboru. Je to většinou nuda hlídat, co se děje v okolí, kdo komu dluží, kdo se chce vyšplhat vejš.“

Neto zas položil Jenette na klín pistoli. Po tváři se mu míhaly světla a stíny, hnali se rezidenčními ulicemi a pak na dálnici, kde vládl slabý provoz.

„Každej gang si žádá nějakou oběť, zkoušku,“ spustil. „Tys přece říkala, že pocházíš z vojenský rodiny. Myslíš, že ti kluci tam nedělaj to samý co tady? Uniforma, nebo oblek, zjebaný maskáče nebo to tričínko, co nosí tady Liberty, to je fuk. Voběživo, území, vesmír, jídlo, zasraný léky, o to jde. Sračky jsou legální jenom proto, že je povolil někdo, kdo má moc – a většinou je ta moc zbraň nebo prachy.“

„A Las Calaveras jsou něčím jiný?“

„My nosíme korunu s pěti hrotama. Láska, oběť, čest, poslušnost, spravedlivost. Každej hajzl ti ji bude chtít strhnout z hlavy. Neuklouzni. Respektuj svý bratry a sestry. Respektuj svý území. Respektuj sama sebe. Žádnej kokain, žádnej herák, žádnej krek. P-Wee se tvrdě poučil.“

„Jo, chvíli se po mně vozili ty nejdrsnější borci z vokolí,“ ozval se P-Wee z řidičova místa. „Byl jsem samá modřina, ale fofrem jsem vystřízlivěl. Není možný oslabovat území jen tak pronic zanic.“

Jenette neříkala nic, jen stáhla okénko, aby ucítila ve vlasech čerstvý vzduch, rytmus hudby jí naplňoval hlavu stejně jako kouř jointu. Uvažovala, kam tenhle život povede.

„Kolik jsi toho vykouřil, Neto, že mluvíš jako kniha?“ zavtipkovala Liberty.

Jenette se na něj obrátila. „Ukážeš mi, jak se zachází s tou pistolí?“

Naklonil se a políbil ji na tvář. Rty měl trochu suché, ale jejich jemný dotek na kůži jí rozehřál krk. Je to tak špatné mít ráda Liberty i Neta? Ty city byly stejné, v jejích očích byli oba stejně atraktivní, jen různými způsoby. Jejich těla jí dávala různé typy potěšení. Tyhle city se neprobíraly v hodinách zdravovědy, ani při jejích řídkých návštěvách nedělní školy.

Přitáhl se blíž a položil jí ruku kolem ramen.

„Jasně,“ řekl. „Jsme familia a ty potřebuješ vědět, jak si poradit s kvérem. My proti hnusotě celýho světa. Ty si myslíš, že chtějí, abysme něco dokázali? Kdyby jo, tak bysme to viděli. Ne, my si kurva berem sami, co můžem. Oni si chrání svoje území stejně jako gangsteři. Tomu věř. Zapiš si to za ušiska.“

Jenette se svezla do ohbí Netovy paže. Ve svetru Dodgers se držel jeho tělesný pach a laciná kolínská, ale jeho teplo ji uklidňovalo. Dodávalo jí to pocit bezpečí.

„Chápu. Věřím tomu.“

Jenette oslavila šestnácté narozeniny popíjením na mejdanu a posloucháním hiphopu jednadvacátého století na dvorku. Bylo to u Neta a na karetním stolku stála vodka, pivo Modelo, Coors, tequila a krabice ovocných džusů. Hudba zahrnovala vše od staromódního rapu po norteño. Nebyla by to žádná pořádná party, kdyby na chodbách neduněli Los Dos Carnales. Vyšly hvězdy a všem bylo fajn – byli buď sjetí, nalití, nebo obojí.

Život začínal být pro většinu lidí zase normální.

Liberty a Jenette ležely na dece na korbě rezavého náklaďáčku toyota bez pneumatik. Kdykoli Jenette vzhlédla ke hvězdám, pomyslela na poslední pořádný rozhovor, který vedla s matkou. Uvažovala, co asi dělají Carmen a Sandro?

„Doufám, že na nás nezavolají poliše. Začíná tu bejt virvál.“

„Ani hovno,“ ušklíbla se Liberty. „Jiní lidi taky razej do ulic. Já myslím, že na konci léta se všichni trochu splašej, a taky po tom roce zlejch zpráv a mrtvejch.“

Překulila se k Jenette a políbila ji na rty, její těžká prsa se jí přitiskla na hruď.

„Já jsem si všimla, jak se na mě koukáš,“ řekla. „A líbí se mi to. Měla bych pro tebe fajn narozeninový překvapení.“

„Jako že mi děláš laskavost?“ Jenette se jí zadívala do očí a pak se odtáhla. „Díky, nechci. A kromě toho, nemají na to Las Calaveras nějaký pravidla?“

„Třeba se dají změnit. A navíc, tak to není. Je to dárek i pro mě.“

Liberty měla jemný jazyk, ústa trochu sladká a trochu hořká po alkoholu a trávě. A tělo přesně tak pružné, jak si Jenette představovala. Dotýkala se ho s něhou.

Najednou se rozkvílely sirény a spolu s nimi se ozvalo svištění pneumatik.

„Kurva, já to věděla!“ Liberty zahodila joint, který držela mezi dvěma prsty v ruce odtažené od těla. „Jdeme.“ Seskočily z vozu a rozběhly se uličkou, dostaly se k ulici rovnoběžné s tou před domem. Ostatní měli stejný nápad, po ulici se řítili další účastníci mejdanu, přeskakovali ploty, skákali do zaparkovaných aut. Motory vytuněné tak, aby dělaly rámus, se rozeřvaly.

Do Liberty kdosi vrazil a ona se zřítila po hlavě na zem. Zvedla se z asfaltu a z nosu a z roztrženého spodního rtu se jí valila krev. Posadila se a začala nabírat, když viděla zakrvácený top. „Do hajzlu! Moje hadry! A rozbitá držka!“

Jenette si klekla vedle ní, chytila ji za paži.

„Pojď, musíme jít.“

Objevilo se policejní auto, nenápadně zablokovalo jednu stranu ulice. Musely se rychle proplést mezi domy nebo se schovat. Než stačily utéct, už se k nim zprava blížil policista.

Namířil na ně zbraň.

„Ani hnout.“

Jenette zvedla obě ruce. Malér, to bylo to poslední, co by chtěla, i když zřejmě vypadala, že si o něj koleduje. Záleželo jen na tom, aby odsud zmizely a aby dostala Liberty k doktorovi.

„Je zraněná. My jsme nic neprovedly! Pomozte nám.“

„Tady jste neměly co dělat.“

Jenette se rozhlédla ulicí, podívala se na domy vlevo a vpravo. Lidé se hnali kolem, zajímali se jen o vlastní kůži, zoufale se nechtěli nechat chytit do čelistí zákona. Motory aut řvaly, zněly výkřiky. Doufala, že se někdo dívá za závěsy a všechno to nahrává.

V tom strachu ji napadlo, že přestože běžela v davu s dalšími, je stejně pořád jen osamělá, hubená holka, kterou nikdo nechce – až na sestru, která si ji k sobě vzít nemůže. Začala si uvědomovat vlastní tělo i Libertyiny křivky, ty jistě neušly tomuhle muži, tyčícímu se před nimi s pistolí, taserem a odznakem. V panice si uvědomovala, jakou roli hraje její anatomie.

Dostala vážně strach.

Proto matka nechtěla, aby kterákoli z jejích dcer chodila venku sama. Teď to chápala, ale nevěděla, co dělat.

V domě vedle Netova se s prásknutím otevřely síťové dveře. Vyřítila se z nich skupina Las Calaveras, hnala se k nim a v patách jim běžel policista, křičel, aby zastavili. Hulákání a sirény najednou přehlušily dva výstřely. Zazněly tak zblízka, že se Jenette i Liberty přikrčily. Jenette vzhlédla a viděla, že střílel policista, který předtím mířil na ně.

Na zem žuchlo tělo pronásledujícího policisty a jednoho kluka ze sousedství. Oba byli zasaženi do trupu, krváceli. Tlumené sténání pomalu sláblo. Z očí jim vyprchal život, čišela z nich už jen prázdnota nemilosrdného vesmíru.

Policista se podíval na Jenette, pak na mrtvého policistu.

Obrátil zbraň na ni.

„Ty!“

„Kurva… Já to viděla, co jste udělal!“

„Psst, neříkej nic, Jenette,“ prosila ji Liberty šeptem skrz rozbité rty. „Jenom nám to zhoršíš…“

Policista se vrhl k Jenette a srazil ji na zem.

„Nechte toho!“ vykřikla. „Nesahejte na mě!“ Pokoušela se ho odtlačit rukama i nohama. Byl mohutnější, přemohl ji, jeho končetiny byly jako nohy pavouka, který se ji pokouší obalit do sítě a sežrat.

„Pomoc!“ rozkřičela se Liberty, pořád krvácející z pusy i nosu. „Pomozte nám někdo!“ V domech byla tma, lidé se starali sami o sebe, nechtěli na sebe obrátit zlobu zákona.

Policista vtiskl svou zbraň Jenette do ruky. Vylovila ze zadní kapsy vystřelovák a bleskurychle ho otevřela. Bez rozmýšlení se muže pokusila seknout, jen aby ji nechal být. To ho jenom naštvalo.

„Teď už vážně shniješ ve vězení,“ zavrčel.

Vklínil jí koleno mezi nohy, předloktí na hruď a přemohl ji. Připadalo ji, že jí tím tlakem puknou prsa, pod jeho vahou se nemohla ani hnout. Liberty mezi vzlyky pořád ječela po nyní prázdné ulici. Popadl nůž a odhodil ho.

Liberty ho chňapla ze země, zavřela, zastrčila si ho do podprsenky, chytila policistu za krk a snažila se ho odtáhnout od Jenette. Ozvaly se sirény. Všichni na chvíli znehybněli, pak policista začal mlátit Jenette do obličeje. Přihnal se policejní vůz a sanitka, zastavily se skřípěním brzd přímo u nich. Vyskočili dva další policisté a jeden odvlekl Liberty stranou.