Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux a Tara Sheets: Zloděj osudu

Vydání první

Copyright © 2022 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2608. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Thief of Fate vydaného

nakladatelstvím MIRA Books v roce 2022

Published by arrangement with Harlequin Books S.A.

Český překlad © 2023 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2023 Martina Černá

Přebal a vazba © 2023 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2100-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2101-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Jude Deveraux

Tara Sheets

Zloděj osudu

PROLOG

„Jsi nějaký zadumaný.“ Samael si protáhl sněhově bílá křídla a zamračil se na svého společníka. Nemohl si vzpomenout, kdy naposledy – jestli vůbec kdy – viděl Agona tak sklíčeného.

„Vskutku?“ Tmavovlasý anděl seděl sklesle v polstrovaném křesle, s bradou opřenou o ruku. Kýval se tam a zpátky, konečky jeho křídel čechraly úponky mlhy, když se dotkly zdi z oparu.

Agonův zasmušilý výraz ostře kontrastoval s veselým koberečkem na podlaze. Navzdory Samaelovým nabručeným protestům se Agon dychtivě chopil úkolu vyzdobit Komnatu posledního soudu, což bylo zjevné nejen podle koberečku a křesla, ale také podle nejnovějšího přírůstku: párku směšných, neforemných pytlů, které Agon nazýval „sedací vak“ . Začínalo to tu vypadat méně jako nadpozemský portál mezi světy a víc jako v nějaké podivné klubovně v oblacích.

Samael si z vlasů vytáhl nadýchaný kousíček chmýří. „Navíc ztrácíš peří. To se ti nepodobá.“

Agon se na něho snažil povzbudivě pousmát. Nepodařilo se mu to, což bylo ještě znepokojivější než tahle jeho netypická melancholie. Za celá staletí, co ho Samael znal, měl Agon vždycky radostnou náladu. Co se týkalo lidské povahy, zůstával věčným optimistou, plný lehkovážné naděje a nekonečného přesvědčení, že se lidstvo dokáže vykoupit ze svých hříchů a že láska vždy zvítězí.

„Zdá se, že jsem příliš přilnul k našemu vzpurnému lotrovi,“ povzdechl si Agon. „Liamův žal si na mně začíná vybírat svou daň.“ Cukl křídlem a na podlahu slétlo dalších několik peříček.

„Darebákova cesta byla vždy riskantní,“ připomněl mu Samael, přecházející po komnatě tam a zpátky. „Věděl jsi to od začátku, kdy proplul mlhou a přistál nám u nohou. Tendence Liama O’Connora vrátit se ke starým zlozvykům a uchýlit se k sobeckému chování by neměla být žádné překvapení. Není to nic, co už bychom neviděli dřív.“

„Já vím,“ vydechl Agon zasmušile. „Jenom je těžké sledovat ho při jeho neúspěchu.“

Samael zničehonic ucítil na horní křivce svého křídla zvláštní zabrnění a konsternovaně sledoval, jak jedno z jeho vlastních pírek přistálo na podlaze. Teď už i on? Tohle se nemůže dít. Samael pracoval v Oddělení Osudu už stovky let a vždy se pyšnil stálou a neměnnou povahou a schopností posoudit charakter člověka s ponurou, důstojnou elegancí. Emoce byly složitá věc a v jeho práci se ani trochu nehodily.

„To už by stačilo.“ Samael tleskl rukama a vytáhl z kapsy v mlze psací desku. „Měli bychom hledat útěchu v posilující preciznosti dobře odvedené práce. Takže, zde se píše –“

Malá dvířka v mlze se otevřela a z oparu se vynořila bílá kočka.

Samael probodl Agona přísným nesouhlasným pohledem. „Musel jsi sem zvát tohoto tvora?“

„Chodí sem jen občas.“ Agon se uculil, když mu kocour, Anděl, vyskočil do klína. „Myslí si, že se toulá po okolí, takže nebude nikomu chybět.“

„Nebeské Oddělení Osudu není místo pro takové tvory.“

„Nesmysl. Kočky vždycky překračovaly hranici mezi tímto a oním světem.“ Agonova tvář se maličko rozzářila obvyklou veselostí, když hladil srst vrnícího kocoura. „To ví přece každý. Dokonce i lidé to tuší.“

Samael otevřel ústa, aby to popřel, ale kočka zřejmě zvedla Agonovi náladu, takže se ovládl. Zamumlal si pod vousy, že začíná být pěkná měkkota, a mávl rukou, až se ve zdi z mlhy objevilo okno s Liamovým současným životem.

Liam si hověl na sedadle spolujezdce v autě Cory McLeodové, na jeho rtech pohrával drobný úsměv. Cora mluvila a vzrušeně přitom rozkládala rukama, zatímco řídila, blond kadeře jí vlály ve větru. Bylo nemožné si nevšimnout hlubokého obdivu, s nímž k ní Liam vzhlížel, a čiré mužné touhy sálající mu z tmavých očí. Hltal ji pohledem – jemnou křivku jejích úst, delikátní linii její něžné šíje, jemně zvednuté řasy – jako by byl člověk umírající žízní a ona byla chvějící se oáza jen kousek mimo dosah.

„Dokonce i slepý by poznal, jak moc ji miluje,“ pronesl Agon smutně. „Kdyby se jen naučil být naprosto nesobecký, aby odčinil svou minulost. Kéž bychom mu mohli nějak pomoct obnovit rovnováhu. Snad –“

„Už jsme udělali až příliš,“ skočil mu Samael do řeči. „Viděl jsi dneska ráno příkazy shora. Nemáme mu ukazovat budoucnost a už se do toho nesmíme plést. Nezbývá nic jiného než se dívat a čekat. Tohle by pro něj mohl být konec téhle linie… a bezpočtu dalších.“

„Jenomže lidé jsou úžasně nepředvídatelní.“ Agon si k sobě přitiskl kočku blíž a položil si bradu na její chlupatou hlavu. „Stále nás ještě může překvapit. Pokud ji Liam doopravdy miluje, pak neselže.“

„Třeba tě šéf vyslyší,“ podotkl Samael a ignoroval bodnutí v křídle, jak se další peříčko sneslo na podlahu. „Bůh ti pomáhej, Liame O’Connore.“

1

Láska je trpělivá. Láska je laskavá. Láska je ledasčím, pokud Liam věděl. Nebyl však přesvědčený o tom, že vibrující postel ve tvaru srdce s otvorem na peníze na motelovém nočním stolku, na němž stálo Stroj lásky: 25 centů za tři minuty, spadá do některé z těchto kategorií. Přesto ho ten koncept zaujal natolik, že zapátral po kapsách po čtvrťáku, jen pro jistotu.

„Liame,“ ozvala se Cora podrážděně. „Mohl bys mi trochu pomoct?“ Skláněla se na podlaze motelu, klečela na mohutném muži, který sebou pod jejím kolenem házel jako chobotnice vyvržená na pláž. Byl skoro dvakrát větší než ona, ovšem pach whisky a marihuany linoucí se sem ze špinavého pokoje, nemluvě o řádcích bílého prášku na zrcátku vedle postele, vysvětloval, proč vypadá tak příšerně. Wally Jensen byl úplně v háji.

„Musíme ho odtud dostat, abych ho mohla vyslechnout.“ Cora ukázala na rudé sametové křeslo s popáleninami od cigaret na opěrkách. Stejně jako všechno ostatní v téhle místnosti už mělo své lepší časy za sebou.

Palác fantazie, ošuntělý podnik na sever od centra Providence Falls, nebyl nic víc než motelem u silnice. Stál tu od začátku sedmdesátých let a podle prošlapaného koberce, tapet a špinavého poďobaného stropu se od té doby moc nezměnil. Zvenčí vypadal jako nějaký hrad z kresleného seriálu, doplněný dvěma věžičkami a vybledlou vlaječkou třepotající se ve větru.

Každý z „luxusních“ pokojů byl vybavený v nějakém stylu, jako například Království Kamelot, Vesmírná odysea, Tropický únik a Divoký západ. Ovšem podle brožurky na televizním stolku patřilo tohle novomanželské apartmá, Milenecký sen, k naprosté špičce. Bylo celé karmínové, od lakovaného čela postele a polštářků s volánky až po nablýskané závěsy a stínítka na lampičkách s péřovým boa. Přemíra krvavě rudých odstínů všude možně dodávala pokoji téměř zlověstný náboj, a i když to tu působilo jako z nějakého snu, Liam si nebyl jistý, že by to byl hezký sen.

„Zničili jste mi dovolenou,“ zabručel Wally. Bylo mu krátce přes čtyřicet, ale kvůli propadlým tvářím, nikotinem zažloutlým zubům a krví podlitým očím působil mnohem starší. „Vyděsili jste moji přítelkyni, a ta teď vzala roha.“

„No tak, chlape. Tak děsiví nejsme.“ Liam popadl Wallyho v podpaží a zvedl ho ze země. „Jsem si jistý, že jakákoliv žena, která by vedle vás vydržela, by musela být z mnohem tvrdšího těsta.“ Snažil se znít povzbudivě, ale zahlédl Wallyho přítelkyni, jak vykukuje oknem, když dorazili. Vyřítila se z pokoje, skočila do camara s promáčklým nárazníkem a bez jediného ohlédnutí odfrčela po silnici. Zavolali kolegům její poznávací značku, takže se daleko nedostane, ale bylo celkem jasné, že Wallyho dovolená oficiálně skončila.

Jakmile se Wally posadil, Cora si založila ruce v bok a probodla ho přísným pohledem. Blond vlasy si dneska stáhla do vysokého culíku, který jen zvýrazňoval její jemné rysy a bezelstné modré oči. Liam uvažoval, jak často ji jako policejní strážnici podceňují. Nevypadala ani působivě, ani děsivě, což možná byla její největší zbraň. Nikdo nikdy nečekal, že by se pod Cořiným milým chováním skrývala ocelová odhodlanost, dokud nebylo příliš pozdě.

Liamovi se nadmula hruď hrdostí na tuto ženu, která dobyla jeho srdce. Miloval ji napříč životy a bude ji milovat dál, i poté co od ní odejde. Což bude brzy, připomněl sám sobě. Zbýval mu jen jediný měsíc, aby Coře pomohl zamilovat se do její plánované spřízněné duše, Finleyho Walshe, a panebože, udělá pro to všechno. Po tom, co mu andělé ukázali, nemůže selhat. Ne, on neselže.

„Pane Jensene, hledá vás spousta lidí,“ upozornila ho Cora. „Ožralí psi vědí, že jste jim posprejoval bezpečnostní kamery tu noc, kdy byly ukradeny peníze. Jsou vám na stopě, zatímco si tady povídáme.“

Wally se pokusil vrávoravě zvednout, ale Liam ho zastavil.

„Neobtěžujte se to popírat,“ pokračovala Cora. „Poté co jste opustil klub, prohledali váš pokoj a objevili na vašem oblečení barvu, která odpovídala barvě na kamerách. Teď vás mají na mušce, ale my jsme vás našli první. Musíte mít šťastný den.“

„Šťastný?“ odfrkl si Wally. „Moje přítelkyně zdrhla a poldové mi teď dýchaj za krk.“

„Baže, šťastný.“ Liam ho probodl pohledem. „Co si myslíte, že by vám ti motorkáři provedli, kdyby vás vystopovali první?“ Prezident motorkářského klubu, Eli Shelton, nebyl zrovna shovívavý člověk. Povídalo se, že Ožralí psi si řeší svoje vlastní problémy sami, s pokrouceným smyslem pro drsnou spravedlnost. Od chvíle, co Eli zjistil, že mu někdo ukradl téměř dvě stě tisíc dolarů, toužil po krvi.

Wally při tom pomyšlení zjevně trochu vystřízlivěl a scvrkl se v křesle. „Jak jste vůbec věděli, kde mě máte hledat?“

„Nevěděli,“ odvětila Cora. „Reagovali jsme na telefonát ohledně rušení pořádku. Vy a vaše přítelkyně jste tu slavili trošičku moc nahlas a jedna z pokojských zahlédla oknem vaši výbavičku na drogy. I my máme nejspíš šťastný den.“

Wally schoval tvář do dlaní a zkomoleně zaklel.

„Povězte nám o té noci, kdy jste ukradl ty peníze,“ nařídil Liam. „S kým jste pracoval?“

„S nikým,“ odsekl Wally. „Někdo mi zaplatil, abych se postaral o ty kamery. To je všechno. Nic víc jsem neudělal.“

Cora nadzvedla obočí. „Přeju hodně štěstí, až o tom budete přesvědčovat našeho kapitána.“

V Providence Falls došlo ke dvěma vraždám za stejný počet měsíců: první obětí byl John Brady, významný podnikatel, a druhou Lindsey Albrightová, studentka, která chodila s chlapcem z motorkářského klubu. Policie dosud nenašla mezi těmito dvěma úmrtími žádné spojení, ale kapitán Boyd Thompson byl přesvědčený, že za vším jsou ti motorkáři. Cora a Liam měli jinou teorii, ale shodli se na tom, že si prozatím nechají svoje podezření pro sebe.

„Kvůli těm penězům nejspíš zemřeli dva lidé a my prověřujeme Ožralé psy.“ Cora se odmlčela, aby to mohl mladík vstřebat, pak pokrčila rameny. „Možná nemusíme hledat daleko. Možná jste to udělal vy.“

„Ani omylem! Já nejsem žádnej vrah.“ Wallyho tvář zrudla tak, že odpovídala vybavení místnosti. „Ani jsem z klubu neukradl žádný peníze. Eliho Sheltona by obral jenom idiot. Připadám vám jako blázen?“

Cora se zdržela komentáře. „Kdo vám zaplatil, abyste posprejoval ty kamery, pane Jensene?“

„Nevím.“

Liam si odfrkl. „Čekáte, že vám uvěříme –“

„Dostal jsem zprávu,“ zakvílel Wally. „Stálo v ní, že když se postarám o ty bezpečnostní kamery, vydělám si dva tácy, bez dalších otázek.“

„Takže jste to vzal a zradil svůj vlastní klub,“ shrnula to Cora. „Aniž byste vůbec tušil důvod.“

„Tak to nebylo,“ namítl Wally frustrovaně. „Myslel jsem, že ty kamery chce někdo zneškodnit proto, aby si mohl užít s něčí starou. Co oči nevidí, to srdce nebolí. Nemělo jít o nic velkýho. Podívejte, s mojí holkou jsme na tom teď nebyli úplně nejlíp. Myslel jsem, že když jí udělám radost a vezmu ji na nějaký pěkný místo, jako je tohle, zůstane se mnou. Jenom jsem chtěl, aby se pobavila.“ Pohlédl na Liama. „Ty to chápeš, že jo, brácho?“

Liam pohlédl na strop se zrcadly nad postelí ve tvaru srdce. Palác fantazie obsahoval pár zajímavých vymožeností, to bylo jisté, ale pokud by chtěl udělat dojem na nějakou ženu, něco takového by si nevybral.

„Jak vám tato anonymní osoba zaplatila, pane Jensene?“ zeptala se Cora.

„Druhej den ráno jsem měl za stěračem obálku s prachama. Myslel jsem, že to tím končí, ale pak Eli zjistil, že zmizely všechny peníze, a vypuklo peklo. Lidi se začali hádat a ukazovat na sebe prstem. Dostal jsem strach. Takže jsem řekl svojí holce, že si vyrazíme na krátkou dovolenou, a vypařil jsem se.“

„A odjel jste do Paláce fantazie.“ Cora se tvářila skepticky. „Tohle není moc dobrý úkryt, pane Jensene. Motel se dokonce nachází stále ve městě.“

„Já vím, ale moje přítelkyně sem vždycky chtěla zajet,“ vysvětloval Wally. „A já jí chtěl dokázat, že pro ni udělám všecko na světě.“

Liam se zamračil. „Dokonce byste i riskoval vlastní krk?“

„Můj krk nikdy za moc nestál.“ Wally se zhroutil v křesle a každou vteřinou vypadal sklíčeněji. „Každopádně ji miluju. Co to bude za život, když o ni přijdu?“

Liam na to neměl žádnou odpověď. Kolikrát už se ptal sám sebe na totéž kvůli Coře? Chudák. Wally Jensen se nacházel na špatné straně zákona, jeho život visel na vlásku a byl zamilovaný do ženy, kterou si nemohl udržet. Jak si ustlal, tak si musel lehnout, ale Liam se neubránil, aby toho muže nelitoval. Osud byl přelétavý spojenec a každá duše se nacházela jen krůček od štěstí nebo zlomeného srdce.

„Doufal jsem, že se všechno přežene a že na mě zapomenou,“ přiznal Wally a mnul si bradu. „Na chvíli jsem se tu chtěl ukrýt, pak vzít přítelkyni do Kalifornie, kde mám bratrance. Ale nevím. Ještě jsem to neměl promyšlené.“

„No, to nebude třeba,“ opáčila Cora rázně. „Půjdete s námi na stanici.“

K Liamově překvapení Wally svěsil ramena úlevou. „Zavřete mě za mříže?“

„Správně, pane Jensene.“ Cora mu zacvakla zápěstí do pout, zatímco mu odříkávala jeho práva.

Bez potíží odvedli Wallyho k autu. Ačkoliv byl stále pod vlivem, zjevně v něm zbývalo tolik pudu sebezáchovy, aby rozpoznal, že vězení představuje to menší ze dvou zel. Radši bude v bezpečí s nimi, než aby se stal obětí spravedlnosti Ožralých psů. Třeba když mu štěstí vydrží, zákon ho ochrání na tak dlouho, aby Eli Shelton na jeho zradu zapomněl. Což nebylo příliš pravděpodobné. Liam věděl, že by to byl zázrak, ale kvůli Wallymu v něj doufal.

Cestou zpátky na stanici Liam hloubal o svém vlastním nebohém štěstí. Vzhledem k jeho neúspěchu během posledních několika měsíců a faktu, že Cora není o nic blíž k zamilování se do Finna, vypadala budoucnost s každou hodinou pochmurněji. Přesto… Kdyby mu pomohl třeba jen malinkatý zázrak – nepotřeboval moc, jenom kousíček nebo drobeček spadlý z božského stolu – Liam by ho popadl a utíkal by jako zloděj, jímž taky byl.

2

„Nemůžu uvěřit, že toho slizouna nechali jen tak odejít,“ mumlala si Cora pro sebe ve čtvrtek pozdě odpoledne. Vyřítila se z policejní stanice, jen stěží se dokázala ovládat. Kapitán Thompson právě oznámil, že byl Magnus Blackwell propuštěn bez obvinění.

Cora pochodovala přes parkoviště a frustrovaně nakopla kámen, který se odkutálel pod popelnici. Pak nakopla další a představovala si, že je to Magnusův zadek. S tím křiváckým právníkem si vyšla jenom párkrát, než pod jeho postelí objevila ty ukradené peníze. Poté co se ji pokusil uplatit, aby si to nechala pro sebe, na ni zaútočil a Cora se přitom skoro utopila. Nebýt Liama a Finna, kteří dorazili do Magnusova domu u jezera právě včas… Otřásla se, když si představila, co se mohlo stát.

Poté co byl zatčen, Magnus policii oznámil, že to na něj někdo narafičil a že o těch penězích nic netuší. Cora věděla, že je to nehorázná lež, jenomže za Magnusem stála celá právní firma Johnston & Knight. Jelikož neexistoval žádný přímý důkaz spojující ho s tou krádeží – na ukradené hotovosti nebyly ani jeho otisky prstů – nějak se mu podařilo utéct spravedlnosti a teď si chodil na svobodě, jako by se vůbec nic nestalo.

Lezlo jí to na nervy. Ne, příšerně ji to štvalo. Skutečnost, že jí kapitán Thompson nařídil, aby na Magnuse zapomněla a soustředila se na vyšetřování Ožralých psů, byla jako rána do žaludku, když už leží na zemi. Cora kapitánovy zkušenosti vždycky respektovala a důvěřovala jeho úsudku, ale tentokrát ne. Jak by mohla parchantovi jako Magnus Blackwell projít krádež, a možná dokonce vražda dvou nevinných lidí? Kde byla nějaká spravedlnost?

S frustrovaným zabručením vyrazila z parkoviště před policejní stanicí. Auta uháněla kolem ní, vířící pachy horkého asfaltu a výfukových plynů se mísily s ostrou, svěží vůní čerstvě posekaného trávníku z nedalekého baseballového hřiště. Na letní odpoledne v Providence Falls bylo nezvykle mírné počasí, s jemným vánkem profukujícím listovím javorů a topolů, ale Cora byla příliš naštvaná, než aby to ocenila. Bezcílně rázovala kolem výloh obchodů a kanceláří v naději, že tak upustí trochu páry.

O deset minut později zrovna zahnula do vedlejší ulice, když vedle ní zastavil Liam ve svém autě. Lesklé tmavé vlasy měl rozcuchané a na čelisti strniště. V pomačkané černé košili a džínsech, za volantem starodávného béžového sedanu, neměl právo vypadat víc sexy než Hádes, jenže ten chlap si nejspíš nedokázal pomoct.

Liam stáhl okýnko u spolujezdce a pozoroval ji, jako by byla odjištěný granát. „Tady jsi.“

„Jsem v pohodě,“ prohlásila, i když se jí neptal. To by přece měla být, ne? V pohodě, v pohodě, v pohodě. Dál rázovala po chodníku a zírala přímo před sebe.

„Jsem ochotný ti uvěřit,“ zavolal Liam, zatímco jel vedle ní ve voze. „Jenom máš trošku krvelačný pohled a jednou jsem viděl lišku se stejným výrazem, když jsem byl ještě kluk. Bránila svoji noru a skoro mi ukousla ruku.“

Cora na něho pokradmu koukla, ale šla dál. „Bezpochyby sis to zasloužil.“

„Vůbec ne. Jenom jsem se pokoušel ukrást jedno z jejích mláďat, abych si ho vzal domů a vychoval z něj svého loveckého psa. Měla jich několik, tak jsem si myslel, že by jí to nemuselo vadit, ale z nějakého důvodu se ta liška podšitá nechtěla rozdělit.“ Střelil po ní křivým úsměvem, jemuž se nějak podařilo propíchnout tu bublinu vzteku, která ji obklopovala. Liam to vždycky dokázal. Její nejlepší kamarádka Suzette tomu říkala „smrtící šarm“ a Cora s ní musela chtě nechtě souhlasit.

Když se s Liamem setkala poprvé, odvedla zatraceně slušnou práci, když ignorovala prvotní záblesk přitažlivosti, již cítila, a přesvědčila sama sebe, že je vůči mužům jako on imunní. Jistě, byl vtipný a pohledný, s jiskrnýma tmavýma očima a postavou, která zjevně pocházela z mnoha hodin strávených v posilovně, ale jinak nebyl nic extra. Přinejmenším si to stále opakovala. Často. Během léta se však Liamovi podařilo vetřít se jí do života a ona si teď nedokázala představit, že by žila bez něho. Pánbůh ví, že ten chlap nebyl žádný hvězdný spolubydlící. Byl přehnaně ochranitelský a paličatý a netušil vůbec nic o myčce nebo skládání prádla či placení účtů po internetu. Byl však dokonalý tam, kde na tom doopravdy záleželo. Byl laskavý a spolehlivý a překvapivě intuitivní. Jako by vždycky věděl, co potřebuje, ať už to byla jen mlčenlivá společnost na konci dlouhého dne, nebo nějaké veselé rozptýlení, které ji pozvedlo na duchu.

„Coro, bude to v pořádku,“ pronesl Liam tím svým medovým hlasem, který obrousil všechny její ostré hrany. „Nastoupíš si, abychom to mohli probrat?“

Svěsila ramena a zastavila se na chodníku, aby se k němu mohla obrátit. „Znáš ten pocit, když hluboko v sobě víš, jak by to mělo být, ale všechno se vymkne kontrole, a ty můžeš jen sedět a sledovat, jak to jde do háje?“

Po tváři mu přeběhla jakási silná emoce, příliš rychle, než aby ji dokázala zachytit. „Znám. Pojď, pojedeme domů.“

Cora si povzdechla a nastoupila do auta, vděčná za to, že vzal Liam ze stanice její kabelku a bundu. Rozhodně právě teď netoužila po tom, že by se znovu viděla s kapitánem.

„Mluv se mnou,“ pobídl ji Liam a dupl na plyn, aby projel křižovatku na oranžovou.

Cora se zapřela rukou o přihrádku, ani se neobtěžovala komentovat jeho agresivní řidičské schopnosti. Už si na ně v posledních několika měsících zvykla, a navíc, žádat ho, aby zpomalil, bylo stejně zbytečné jako chtít po větru, aby nefoukal. Liam byl šílený řidič, ale když jí jeho obratné řidičské dovednosti pomohly zachránit život, nijak mu je nevyčítala.

„Je prostě deprimující, že kapitán Thompson není na mojí straně, ale na Magnusově,“ povzdechla si Cora. „Nikdy jsme spolu nebyli takhle na kordy. A co mám asi tak teď dělat, jestli na toho parchanta narazím?“ Mluvila čím dál hlasitěji. „Chovat se, jako by se nic nestalo? Jako by mě nepraštil? Jako bych v tom jezeře skoro neumřela? Něco se děje, protože nic z tohohle mi nepřipadá správné. Neměl by být zproštěn viny jen kvůli tomu, že je prvotřídní právník.“

Liam znovu šlápl na plyn a kličkoval provozem s dokonalou precizností. Zamumlal si něco pod vousy, co znělo jako „proklatá“ a „svině“.

Cora na něho vrhla kradmý pohled. „Kdopak má teď krvelačný pohled v očích?“

„Nemůžu si pomoct.“ Kabonil se na vozovku. „Kdykoliv pomyslím na ten večer, Coro… Jak ses bránila v té vodě, tvoje hlava zmizela pod hladinou –“ Zarazil se, jako by o tom nedokázal mluvit.

Cora zírala z okna, přála si, aby jasná obloha a nadýchané obláčky utlumily vzpomínky na ty příšerné chvíle. Neustále se jí o tom zdály noční můry. Ledově chladná voda se kolem ní uzavírá. Kroutící se úponky strachu jí svírají plíce, zatímco začíná ztrácet vědomí. Všechno to bylo příliš hrozné, než aby se o tom dokázala bavit.

„Ta krysa dostane, co si zaslouží,“ prohlásil Liam bezvýrazně. „Boyd nám může přikazovat, co máme dělat, když jsme v práci, ale v našem volném čase na to nemá právo. Magnus za svoje zločiny zaplatí, zvlášť až dokážeme, že je do těch vražd zapletený.“

„To je ovšem otázka za milion dolarů,“ dodala Cora po dlouhé pauze. „Opravdu je vrah? Já prostě nevím.“

Liam zastavil na červené, ve tváři nevěřícný výraz. „Skoro tě zabil.“

„Ale když dám stranou emoce a snažím se na ten večer podívat objektivně, nemůžu si být jistá, že se mě pokoušel zavraždit. Ano, prali jsme se, ale já se bála. K té hádce na molu došlo tak rychle. Oba jsme spadli do vody omylem. Možná by mě nakonec vytáhl na břeh, podal mi ručník a znovu se se mnou pokusil domluvit.“

„Nebo by možná odtáhl tvoje mrtvé tělo do lesa jako Lindsey Albrightovou,“ upozornil Liam. Za volantem vypadal klidně a pod kontrolou, ale Cora poznala, že zuří. Šlo o maličkosti – semknutá ústa, sval cukající v čelisti a ruce s bílými klouby zatínající se do volantu, když najel na dálnici.

Položila si hlavu na opěrátko. „Jistě víme jenom to, že Magnus lhal ohledně těch ukradených peněz, že je to brilantní právník a je zvyklý manipulovat s lidmi a se situací, aby dostal to, co chce. Pokud tohle všechno dokáže dělat bez výčitek svědomí, mohl by být zapletený do úmrtí dvou nevinných lidí? Nevím, ale mám v plánu to zjistit.“

Zbytek cesty mlčeli, obchody a podniky ustupovaly malebným, rezidenčním čtvrtím. Teprve když zabočili do tiché ulice, kde spolu bydleli v pronajatém domku, Liam řekl: „Máme spojence.“

Cora si ho změřila ostrým pohledem. „O čem to mluvíš?“

„Je tu někdo, kdo nám chce pomoct Magnuse dostat.“

„Ne, Liame,“ vyhrkla poplašeně. „Náš plán je tajný. Jestli se o něm kapitán Thompson dozví, mohl by nás stáhnout z případu a zavalit nás takovým papírováním, že strávíme zbytek roku za stolem. Už jsem viděla, jak něco takového udělal. Když se mu někdo postaví, je nemilosrdný.“

Liam se uchechtl. „O tom nepochybuju. „Boydovi se nikdy nelíbilo, když ho někdo přechytračil nebo podrýval jeho autoritu.“

Cora si připomněla, že Liam s Boydem se v dětství přátelili, když žili v Irsku, než je život zavedl různými směry. Nedovedla si je dost dobře představit jako kamarády, protože Liam, navzdory vší své nesmírné starostlivosti a občasným záchvatům melancholie, byl veselý a dobrácký. O všechno se zajímal a do všeho šel s takovým nadšením, až to vypadalo, jako že září zevnitř. Ačkoliv ho stále pronásledovaly nějaké věci z minulosti, věděl, jak si vychutnat jednoduché radosti života. Na druhé straně kapitán Thompson byl otupělý a stoický a usmíval se jen zřídka. Cora si kapitána ani nedovedla představit jako malého kluka. Působil starší, než ve skutečnosti byl, zatížený odpovědností a nejspíš i ztrátou iluzí. Dokonce i jeho manželství působilo nešťastně.

„Náš spojenec nikomu nic neřekne,“ ujistil ji Liam, zatímco zamířil k jejich domu. „Dneska jsem s ním mluvil po telefonu, než jsem odešel ze stanice, a chce jít do toho s námi.“

Cora se naježila. „Nemůžu uvěřit, že jsi to udělal bez mého –“

„Můžeme mu věřit,“ naléhal Liam.

„Kdo to je?“ Nenapadala ji jediná osoba, které by důvěřovala tolik jako Liamovi. Jediný další člověk, který se tomu kdy přiblížil, byl –

„Finn.“ Liam ukázal na muže stojícího před jejich domem. „Pozval jsem ho na večeři, abychom to mohli probrat a vymyslet nějaký plán.“

Finn Walsh se opíral o bok svého porsche, paže ležérně zkřížené na hrudi, jako by měl všechen čas na světě. Cora by si vsadila milion dolarů na to, že měl dneska na sobě oblek, ale sako i kravata byly pryč. Bílou košili měl polorozepnutou, takže mu byl vidět kus krku, a rukávy vyhrnuté tak, že odhalovaly opálené šlachovité předloktí. Když teď věděla, jak vypadá téměř nahý, nechápala, jak si mohla kdy nevšimnout, v jak dokonalé je kondici. Byl vysoký a štíhlý, se širokými rameny, stavěný jako někdo, kdo ve svém volném čase vesluje nebo dělá triatlon. Od chvíle, co ho viděla při zápase v kleci, už na něho nedokázala myslet jako na chodící vycpanou košili. Ano, nosil značkové obleky jako většina úspěšných právníků u společnosti Johnston & Knight, ale Cora teď věděla, že Finn má ještě jednu stránku – drsnou, pevnou, mužnou stránku – kterou by u něj nečekala a na niž jen tak nezapomene.

Když se všichni usadili u kuchyňského stolu, Liam rozdal lahve piva a klábosil s Finnem o sporťácích. Vypadalo to, že od té noci, kdy ji zachránili, se docela spřátelili. Před měsícem by Cora přísahala, že jsou ti dva odlišní jako noc a den, ovšem teď si nebyla tak jistá. Oba muži oplývali ocelovým odhodláním, sklonem k rychlým činům, když to bylo potřeba, a měli záhadnou minulost, o níž se jim nechtělo mluvit. Zvenčí možná působili odlišně, ale Cora měla podezření, že hluboko uvnitř jsou docela stejní. Její nejlepší kamarádka Suzette by tomu nikdy nevěřila.

„Liam tvrdí, že nám chceš pomoct dostat se na kobylku Magnusu Blackwellovi.“ Cora položila talíře a ubrousky vedle dvou velkých pizz, které si objednali.

„Tentokrát už před zákonem nesmí utéct,“ prohlásil Finn svým strohým tónem, který obvykle používal v soudních síních. Cora začínala chápat, že sklouzává do svého právnického módu, když má pocit, že potřebuje mít věci pod kontrolou. „Je mi jasné, že nemůžete probírat všechny podrobnosti svého vyšetřování, a respektuju to, ale chci vám pomoct, jak jen to půjde. Tentokrát už Magnus zašel příliš daleko.“

„Přísahá, že je nevinný, a neměli jsme dost důkazů, abychom ho mohli zadržet.“ Cora se zakousla do kousku margherity, na okamžik rozptýlená chutí nakyslé omáčky marinara a čerstvých bylinek.

„Nejde jenom o peníze, Coro. Vždyť ti ublížil.“ Finn pevně sevřel čelist.

„A za to ten parchant zaplatí,“ vložil se do toho Liam. „Je mi ukradené, jak získáme informace. Udělám všechno, co bude potřeba.“

„To já taky,“ potvrdil Finn. „Na konci měsíce se odtud odstěhuju, ale nebylo by správné, kdyby ten chlap neskončil před soudem, než odtud zmizím. Ne, pokud tomu můžu zabránit.“

„Neměl bys vůbec nikam jezdit,“ namítl Liam rozčileně. „Je tě tu potřeba víc, než si uvědomuješ. Ani jeden nechceme, aby ses odstěhoval. Je to tak, Coro?“

„Jistě. Nechceme, abys odjel, Finne. Ale chápu, pokud jsi dostal nabídku na lepší místo –“

„Zapomeň na tu zatracenou práci,“ zamračil se Liam. „Některé věci jsou mnohem důležitější. Jako zachraňovat životy lidí.“

Finn vypadal překvapeně a trochu zmateně. „Mluvíte o mé práci pro bono?“

Liam neodpověděl. Vypadal nesmírně znepokojeně. Téměř… zoufale. Otrhával etiketu na lahvi piva, jeho rozčilený pohled jako by byl miliony mil daleko. Co se to s ním děje?

„Budu v tom dál pokračovat,“ ujistil ho Finn. „V nové práci v New Yorku budu podle smlouvy moct pořád věnovat určité procento svého času lidem, kteří si nemůžou dovolit obhájce. Ale po tomhle, jestli vám pomůžu dostat Magnuse za mříže, kam patří, to budu splácet desetinásobně.“ Opřel se na židli a zkřížil paže na hrudi. „Jsme tady a ještě mám čas. Za měsíc se může ledacos stát.“

Liam souhlasně sklopil hlavu, pak se zhluboka napil piva.

„A po tom, co ti provedl, Coro?“ Finnův výraz ztvrdl a připomněl jí tu noc, kdy zápasil jako Skokan Jack. „Věnuju tomu veškerou svou pozornost.“

Náhle pocítila vůči oběma mužům sedícím u jejího kuchyňského stolu vděčnost. Byli jako dvě strany téže mince, oba byli ve svých srdcích bojovníci a oba za ni chtěli bojovat.

„Nejradši bych toho chlapa zatáhl do nějaké tmavé uličky, až by to nejmíň čekal,“ vyhrkl Liam divoce. Jeho pizza pepperoni zůstala na talíři nedotčená, což byl důkaz, že nežertuje. „Navrhuju, abychom ho zmlátili a přiložili mu pistoli k hlavě. Nebo mu můžeme svázat kotníky a pověsit ho na pár hodin z mostu. Krev se mu nahrne do mozku, takže bude mluvit. V telce je jeden chlap, co si říká Vykonavatel, který –“

„Prrr, bojovníku,“ skočila mu Cora do řeči a poplácala Liama po rameni. „I když by se mi líbilo sledovat Magnuse, jak visí hlavou dolů, nesmíme mu zkřivit ani vlásek ani mu vyhrožovat nabitou zbraní.“

Liam nadzvedl obočí, jako by chtěl říct: Tak mě sleduj.

„Budeme muset být opatrní v tom, jak ty informace získáme,“ pokračovala Cora. „Magnus není žádný hlupák a nejspíš za sebou bude zametat stopy mnohem pečlivěji než kdy dřív.“

„Co chceš, abychom udělali?“ zeptal se Liam. „Poslali mu zdvořilou textovku s žádostí o ty zatracené údaje? Muži jako on nikdy nepromluví, pokud není v ohrožení jejich život nebo dokud nehrozí, že přijdou o něco, čeho si cení.“

„Jestliže s někým spolupracuje, potřebujeme jasný důkaz,“ prohlásila Cora. „E-maily. Telefonní hovory. Fotky.“

„Uvažoval jsem, že bych si ,kreativně vypůjčil‘ jeho notebook, ale od svého zatčení se do Johnston & Knight ještě nevrátil,“ podotkl Finn. „Zjevně si vzal volno, aby se zotavil z nezaslouženého strádání.“

Cora protočila oči. „Jediné strádání, které ten chlap zažil, byl nedostatek značkového povlečení a gurmánských jídel během jeho krátkého pobytu za mřížemi.“

„Můžu se pokusit získat jeho počítač, až se vrátí do kanceláře,“ nabídl se Finn.

Cora zavrtěla hlavou. „Tak dlouho čekat nemůžeme.“

„Tak ho budeme sledovat,“ navrhl Liam a praštil pěstí do stolu. „Můžeme dělat tu věc, kdy sedíš v autě a piješ kafe a jíš jídlo z pytlíků, zatímco sleduješ něčí dům.“

„Policejní sledování.“ Finn střelil po Liamovi zvláštním pohledem. „To není úplně špatný nápad. Mám jednoho kamaráda, který kdysi pracoval jako konzultant. Soukromé vyšetřování. Třeba má nějaké vybavení, které bychom si mohli půjčit.“

Cora se zarazila s pizzou na půli cesty k ústům. „Vybavení na sledování?“

Finn přikývl, jako by to nic nebylo.

Zamrkala. „Pro špionáž?“

„Ano.“

Cora si ho prohlížela, jako by ho ještě nikdy neviděla. Zaprvé byl bývalá legenda protizákonných soubojů v kleci a teď má přístup k tajnému špionážnímu vybavení? Čím víc Finna poznávala, tím víc si uvědomovala, že ho vlastně nikdy doopravdy neznala. „Kdo vůbec jsi?“

Nadzvedl koutky úst. „Jenom tvůj přátelský soused –“

„Radši mlč.“ Cora na něho namířila kůrkou od pizzy. „Ty a já si musíme promluvit. Mám na tebe spoustu otázek. Ale k věci, nemůžeme prostě jen tak začít sledovat Magnusův dům jako nějací tajní agenti. Někdo ve čtvrti by si nás mohl všimnout – nebo hůř, uviděl by nás on sám. Dovedete si představit, co by se stalo? Mohli bychom přijít o práci.“

„Nechytí nás,“ ujistil ji Finn. „Každopádně nenavrhuju, abychom se spustili po laně ze stropu a nasadili mu do knihovny štěnice nebo něco takového.“

Cora si založila paže. „Tak co tedy navrhuješ?“

„Nic ztřeštěného.“ Pokrčil jedním ramenem. „Pár raketových batohů. Vybuchující žvýkačky. Obojživelné auto. A takové ty věci.“

„Mhmmm. Nic ztřeštěného.“

„Jen základní vychytávky,“ potvrdil Finn s kamennou tváří.

Snažila se nesmát, ale nepodařilo se jí to. Tahle Finnova uličnická, darebácká stránka ji překvapovala. V poslední době byl samé překvapení.

„Takže to je vyřešené.“ Liam plácl do stolu. „Napijeme se na to.“ Vstal a přešel k ledničce pro další pivo. „Zítra v noci?“

„Mně to vyhovuje,“ přitakal Finn.

Oba se vyčkávavě podívali na Coru.

Odstrčila od sebe talíř a jediným nervózním douškem dopila pivo. Všechno se to dělo tak rychle. Ještě nikdy se neúčastnila takového nedomyšleného, nesmyslného plánu. Přinejmenším jako rozumný dospělý člověk, jehož prací bylo prosazovat spravedlnost. Stačila jediná malá chybička a všichni budou v háji. Ovšem vypadalo to, že ani jeden z jejích parťáků ve zločinu s tím nemá problém, a ji nic lepšího nenapadalo. Možná nad tím přemýšlí až moc a všechno bude v pohodě. Možná se vážně dozvědí něco, co jim pomůže.

„Fajn,“ vyhrkla rychle, než si to rozmyslí. „Ale řídit budu já.“

Finn se na ni uculil a zvolal: „Bomba.“

Liam vytáhl hlavu z ledničky a zabouchl dvířka. „To nemůžeš.“ Střelil po Finnovi lítostivým pohledem, když vytáhl tři piva a naskládal na stůl napůl snědenou krabičku s jahodovým cheesecakem a balíček sušenek Oreos. „Říkala žádné zbraně, vzpomínáš?“

Cora zavřela oči, spustila tvář do dlaní a začala si masírovat čelo. Jasně. Všechno bude v pohodě.

3

Svět byl v plamenech. Ve vzduchu těžce visel pach hořící ropy a střelného prachu a rozkladu, dusil Liama tak, že nemohl dýchat. Vojáci mašírovali válkou zničenou vesnicí v poušti, jejich bagančata dupala do prachu a rozbitého skla, zatímco stříleli po civilistech. Letadla bombardovala těžební věže v oceánu, ohnivé výbuchy umlčovaly stovky životů. Odpůrci se vyhýbali kulkám a slznému plynu, bouřili se, zatímco tanky se valily opuštěnými ulicemi. Národy byly ve válce. Noviny a televizní stanice mluvily o velké energetické krizi. O občanských nepokojích. O pádu společnosti. O globálním oteplování. Liamovou myslí plynuly obraz za obrazem jako balíček morbidních karet ve hře, které nešlo uniknout a v níž byli všichni ztracení. Každá scéna, kterou mu andělé ukázali, byla plná děsivého násilí, šokovalo ho to víc než cokoliv, co kdy viděl.

„Už dost.“ Liam se snažil zastínit si oči, ale ruce ho neposlouchaly. Tělo jako by měl ponořené do asfaltu, plíce ho pálily štiplavými sazemi. „Prosím, už jsem viděl dost. Zastavte to.“

„Tohle se nedá zastavit,“ vykřiklo tisíc hlasů zároveň. Ten hluk otřásl Liamem až do morku kostí jako výstřel z kanonu. „Tohle je budoucnost a všechno je to tvoje chyba.“

Liam se probudil s lapáním po dechu, nohy zamotané do přikrývky a se srdcem bušícím mu v hrudi. Roztřesené končetiny měl pokryté vrstvou potu, když se pomalu posadil a opřel se o čelo postele. Rozmazaným pohledem zkontroloval hodiny na nočním stolku. Bylo chvilku po půlnoci. Jaká smůla. Teď už neusne.

Potichu zaklel, odkopl přikrývku a přehodil nohy přes okraj postele.

Cořin kocour Anděl na protest zamňoukal a vystrčil hlavu zpod hromady dek v nohou postele. Střelil po Liamovi jedním ze svých povýšených nesouhlasných pohledů, kterými jsou kočky proslulé už od narození.

„Promiň,“ zašeptal Liam ochraptěle. „Zase se mi zdála ta noční můra.“

Od večírku ve Finnově domě Liama pronásledovaly obrazy toho, co mu andělé odhalili. Předtím se dusil žárlivostí na Finna, tajně doufal, že přelstí osud a nechá si Coru pro sebe. Teď však na ramenou nesl tohle drtivé břemeno nechtěné odpovědnosti zastíněné nevyhnutelným pocitem blížící se zkázy. Tady už nejde jenom o něj. Jakkoliv nesnáší představu, že by Cora po zbytek svého života milovala jiného muže, Liam musí zachovat chladnou hlavu.

„Porušujeme pravidla, když ti ukazujeme budoucnost,“ vysvětloval mu Agon. „Ale musíš pochopit závažnost úkolu, který jsme ti dali, a hrozivé následky, pokud bys selhal. Cora porodí dítě, které jednoho dne přinese světu velice potřebný mír. Spolu s Finnem naučí svého potomka, co je to laskavost a soucit. Poctivost a čest. Láska. Veškeré tyto hodnoty vytříbí brilantní mysl toho maličkého, vypěstují v něm hluboce zakořeněnou touhou pomoci lidstvu a Zemi. To dítě je předurčeno rozluštit tajemství studené fúze. Všichni budou mít k dispozici neomezené zdroje energie. Napětí mezi národy se zmírní a Země se začne hojit. K tomu všemu mělo dojít už ve tvé době, lotře. Kdybys Coru v roce 1844 neodloudil od jejího snoubence, lidstvo se mohlo vyhnout válce a bezpočtu tragédií.“

Liam sklopil hlavu. Zatímco si vybavoval Agonova slova, drtila ho vina. Netušil nic o moderní vědě, ale dokázal si představit svět s neomezeným množstvím energie. Všechno by se změnilo k lepšímu. V jeho starém životě byli koně a kočáry, petrolejové lampy a svíčky, dokonce i kamna na uhlí luxus, který si nemohl dovolit. Nikdy nezapomene na mráz zalézající až do morku kostí během zim v Irsku, kdy se choulil s bratrovou rodinou v jejich malinkaté chatce. Skomírající oheň v krbu byl často jejich jediným zdrojem světla po setmění a zima byla tak vlezlá, že se pavoukovité prsty mrazu protáhly škvírami v doškové střeše, až se jim dech srážel ve vzduchu.

Liam vstal z postele a přešel do kuchyně pro něco k pití, aby ty nepříjemné myšlenky vyhnal z hlavy. Někdy byl panák dobré irské whisky tím jediným, co mu dokázalo zvednout náladu. Buď to, nebo –

„Nečekala jsem, že budeš vzhůru.“ Cořin jemný hlas byl sladší a víc uklidňující než cokoliv, co by našel v nějaké lahvi. Byla stulená na pohovce v obýváku, s hrnkem horkého čaje. Vzduch kolem ní voněl svěží vůní bergamotu a citronu. Zabalená ve vybledlé dece a s hromadou lokýnek kolem křehké tváře vypadala mladší a zranitelnější než obvykle.

Připomnělo mu to chvíli, kdy ji spatřil poprvé. Četla si v posteli, obklopená horou zdobených polštářků, když prolezl oknem její ložnice jako ubohý zloděj, jímž taky byl. Od okamžiku, kdy ji uviděl, představovala v jeho temném životě maják plný světla, usmívala se na něho jako anděl, zatímco brebentila a pomáhala mu ovázat zraněnou nohu. On nebyl zpočátku schopen slova, uvažoval, jestli omylem nevklopýtal nějakými zadními dvířky do nebe.

„Nemůžeš spát?“ zeptala se Cora a vytáhla ho z jeho pochmurných myšlenek.

„Ano, oba jste se ukázali ve správnou chvíli.“

„Ty se mi směješ?“