Největší nemehlo
pod sluncem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.pasparta.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Štarková

Největší nemehlo pod sluncem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vysvědčení

Paní učitelka volá: „Bára Zlámalíková!“ A v ruce drží vysvědčení. Bářino vysvědčení. Dívka se zvedne ze židle, vystoupí z lavice, udělá tři kroky a…

„Ááá!“ vykřikne, když letí k zemi. Zakopla o něčí aktovku. Paní učitelka si jen tiše povzdechne.

„Moc jsem přemýšlela o tvé známce z výtvarky, Barčo,“ říká. „Vím, že ti kazí vyznamenání, jenže kdybych ti dala lepší známku, bylo by to nespravedlivé.“

Bára podává paní učitelce ruku a bere si vysvědčení. Vtom si uvědomí, že jí maminka dala ráno kytku. Jenže ta leží na lavici. Dívka se pro ni chystá dojít, ale jakmile se rozběhne uličkou mezi lavicemi, znovu padá. Tentokrát na nos. Děti se smějí, protože aby někdo upadl, když si jde pro vysvědčení, a potom ještě i cestou zpátky, to se často nestává.

„Nenechala sis tady něco?“ Paní učitelka raději vstane, přijde k jejímu místu a podává jí vysvědčení. Bára jí na oplátku předá květiny. Nos i koleno ji docela bolí, takže je ráda, že může zůstat sedět. Prohlíží si známky.

„Tak opravdu máš nakonec trojku?“ ptá se soucitně její sousedka Lucka. Na vysvědčení se zubí spousta jedniček, dvojka z tělocviku, dvojka z pracovního vyučování a trojka z výtvarné výchovy.

„Mám, no,“ přitakává Bára. Dívá se přitom na Lucčino vysvědčení se samými jedničkami a smutně si povzdychne. Tolik bych chtěla mít taky takové!

„Můžeme jít spolu cestou ze školy, chceš?“ navrhuje Lucka.

„Tak jo!“ přikyvuje potěšeně Bára a trochu se i usměje. Jen trochu, protože předtím se jí domů vůbec nechtělo, a teď se jí sice taky nechce, ale těší se, že alespoň nepůjde sama.

„Můžu se k vám přidat?“ ptá se před školou holka, která sedí sama v zadní lavici. Bára si vzpomene, že se jmenuje Bětka a přistěhovala se s maminkou před nedávnem. To už ale Lucka přikývne. Jdou tedy spolu parkem všechny tři a povídají si.

„S váma se aspoň nebojím domů,“ řekne najednou Lucka.

„Proč by ses bála, vždyť máš samé jedničky,“ podiví se Bára.

„Protože se naši pořád hádají,“ svěřuje se Lucka. „A vůbec ještě nevím, kam pojedeme na dovolenou, protože táta chce jet jinam než máma, a ještě se nedohodli.“

„A ty se bojíš kvůli známkám, Báro? Máš strach, že ti rodiče dají nějaký trest?“ zajímá se Bětka.

„To ne. Jenže až máma tu trojku uvidí, půjde si stěžovat do školy a udělá tam pořádný virvál,“ povzdechne si Bára. „Protože naši si budou myslet, že je ta trojka nespravedlivá.“

„No… jenže…“ začíná opatrně Lucka, a Bára ji přeruší.

„Já vím,“ řekne ostře. Já přece vím, že moje výkresy vypadají jako načmárané a že neumím stříhat tak, aby to vypadalo rovně, říká sama sobě v duchu, aby to holky neslyšely. Nikdo jí to nemusí připomínat. Má přece oči. Teď se ale raději dívá pod nohy, protože tady v tom místě vždycky zakopne o pařez, a dnes už si koleno jednou rozbila.

„Co to tam je?“ ozve se najednou Bětka. „To vypadá jako… strašidlo? Nějaký zombík, nebo tak něco! Holky, já se bojím!“

Všechny tři se blíží k hustému křoví. Něco se tam skutečně blýská.

„Viděla jsem tam takový bílý obličej a kapala z něj jakoby krev!“ šeptá Bětka úzkostlivě a drží se vzadu.

Zombíci v parku

„To je nesmysl, u nás v parku přece zombíci nejsou,“ říká rozhodně Lucka a jde se podívat blíž. Ještě než stačí dojít ke křoví, hradba keřů se rozhrne a vyřítí se z ní něco obludného. Proti nim se pomalu přibližuje hubená postava oblečená do roztrhaných cárů, s bílým zkrvaveným obličejem. Napřahuje k nim ruce a mumlá:

„Mozkyyy… mozky! Chci sníst vaše mozky!!!“

Vypadá to, že Bětce doslova zdřevěněly nohy. Stojí na místě a křičí ze všech sil:

„Áááááá! Pomóóóóóć!“ A divoce kolem sebe mává rukama.

Lucka uskakuje stranou a přikrývá si pusu dlaní, takže nejde poznat, jestli se diví, bojí, nebo směje. Bára udělá krok zpět a spadne na zadek do trávníku vedle cesty. Zombie ji těsně minula a kráčí po cestě dál.

„Mozkýýý!“ volá a napřahuje do prázdna dlouhé špičaté drápy. Za ní vystupuje z křoví postava v klobouku.

„To už by stačilo,“ volá. „Myslím, že to máme!“ A míří stranou od děvčat do míst, kde stojí stativ s kamerou.

Zombie k němu otočí hlavu a postěžuje si:

„No to je dost. Hrozně jsem se zpotil.“ Obrátí se a vrací se směrem k děvčatům. Usměje se a řekne: „Ahoj holky.“ Poté kývne na Báru: „Co výzo, máš trojku?“ Přijde k ní a pomůže jí vstát. „Pozor, tady jsou kopřivy.“

Bára se tváří, jako by se vlastně nic zvláštního nedělo.

„Nechte ji! Nechte ji!“ hořekuje Bětka.

„Co blbneš? Já jí chci přece pomoct!“ říká příšera a opět se naklání k Báře. „Neboj, rodiče nějak uklidníme.“

„To je můj starší bratr Jožka,“ vysvětluje Bára oběma holkám a spolu s Luckou uklidňují vyděšenou Bětku. „Totiž Pepé.“

„Tak Jožka, nebo Pepé?“ zajímá se Bětka.

„Pepé je umělecké jméno. Oni jsou filmaři.“

„Neboj se, to je jenom takový kostým,“ říká druhý kluk. „A já se jmenuju Dan.“

„Natáčíme tu amatérský film. Máme málo času, protože ho chceme poslat do soutěže, a tak musíme pracovat i dneska v tom horku,“ vysvětluje důležitě Pepé. Zblízka je vidět, jak se mu na nalíčeném obličeji tvoří kapky potu a stékají na jeho roztrhanou halenu. A protože má obličej na některých místech natřený červenou barvou, kapky vypadají jako červené. Proto si Bětka myslela, že je to krev.

„Jestli se tu chcete ještě chvíli bavit, tak prosím, ale potom tě budu muset znova nalíčit,“ připomíná Dan, ten kluk s kamerou. Má zářivě modré oči, vlasy učesané dozadu na stranu, pestrobarevný šátek na krku a klobouk, takže vypadá skoro jako opravdová filmová hvězda. I on má na obličeji zbytky nějakého malování.

„Ty máš stejně úžasnýho bráchu!“ obdivuje Lucka.

Bětka nic neříká a zvědavě si kluky prohlíží. Holky si dají zmrzlinu a chvíli se loučí před Bářiným domem.

„Nezakopni!“ ozývá se za dveřmi, když Bára přichází se svým vysvědčením domů.

„Jau!“

Bára stejně stihla zakopnout a praštit se do nohy, sotva otevřela dveře. Předsíň je plná věcí. Spacák, karimatka, stan, batoh na oblečení a jídlo, druhý batoh, ve kterém jsou jen součástky k foťáku. Stojí tam také obrovská taška a v ní jsou tenisové rakety, staré bílé prostěradlo, kostým piráta, spreje s barvami, přenosný reflektor a máminy oční stíny. Taky se tu válí prastarý plyšový medvěd. Mezi všemi těmi věcmi stojí Bářin starší bratr a jeho kamarád.

„Hlavně ale nezapomeň kameru!“ připomíná Dan a kontroluje, jestli mají každou položku ze seznamu.

„To je můj Méďa, co mi s ním chcete udělat?“ ptá se Bára a drží se za bolavou nohu.

„Méďa… jo, vlastně jsem se chtěl zeptat, jestli si ho smíme půjčit,“ říká honem Pepé alias Jožka a škrábe se na tváři v místech, kde má na bílé barvě namalovanou černou jizvu. „Potřebujeme, aby nám ve filmu dělal vlkodlaka.“

„Můj Méďa není žádný vlkodlak!“ zlobí se Bára a bere si medvídka zpět.

„To jenom jako, když se nasvítí fialovým světlem, bude jako vlkodlak vypadat. My ho vážně potřebujeme,“ vysvětluje Dan.

„Slibuju ti, že se mu nic nestane,“ přísahá Jožka.

„No nevím,“ přemýšlí Bára a překračuje rozházené věci.

„Pozor!“ křičí kluci, jenže už je pozdě. Bára šlápne na sklíčko, které se přidělává na foťák, když slunce svítí příliš silně.

„To byl polarizační filtr!“ hořekuje Dan, „a je prasklý, co teď budeme dělat?“

„Nemůžeš koukat, kam šlapeš?“ zavyčítá Jožka.

„Tak si Méďu půjčte,“ říká zničeně Bára a zamíří do pokoje.

Vtom se otevřou dveře a v nich stojí táta s mámou.

„Co je to tady za nepořádek?“ zhrozí se tatínek. „Hned uklidit!“

Kluci rychle rovnají věci do batohu. Tatínek zvedá ze země rozbitou součástku.

„Co jste vyváděli? Vždyť ten filtr nutně potřebuješ!“

Dan otevírá pusu, aby řekl: „To my ne, to Bára,“ jenže Jožka ho předběhne.

„Upadl nám na zem,“ odpovídá přesvědčivě.

„Baruško?“ Máma otvírá dveře dětského pokoje, zatímco táta se baví na chodbě s oběma kluky. „Co vysvědčení?“

Bára se vmáčkne do pohovky a krčí rameny.

„No, nic moc,“ říká a podává mamince průhlednou složku. Nejradši by se propadla do země a to vysvědčení vzala s sebou.