Štěstí po česku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Milan Tesař

Štěstí po česku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mámě, protože mně při psaní došlo,
že když jsem našel štěstí, vždycky byla poblíž.

Kdo jsem já, že vím, co je štěstí

aneb
Výborní houbaři
a další skvělé české úchylky

Tuhle jsem si v knížce přečetl větu: Pohlédla na dvě spící děti, na manžela, který jim vyřezával koníka u kamen, na srovnané dříví u plotny. Oknem do světnice procházely sluneční paprsky. Rozhostilo se v ní štěstí.

Čas akce – začátek dvacátého století.

Napadlo mě, co stačí o sto let později ke štěstí nám, aktérům bouřlivé revoluce světa, kde je všechno na dosah, od informací až po robota, který za nás vyluxuje. Co je dnes zapotřebí k tomu, aby se v nás rozlila spokojenost?

Vidím to takto:

Pohlédla na dvě spící děti, na manžela, který se za monitorem počítače uklidnil, protože si právě přečetl, že Čína obnovila dodávky čipů do aut, a na srovnané šanony plné účtů. Uvědomila si, že tento měsíc se jim opět podařilo uhradit splátky za hypotéku, zálohy na plyn, energie, že balík ze Zásilkovny po dvou urgencích konečně přišel, že si dokázala aktivovat elektronickou identitu občana, že jí z účtu nikdo nevysál peníze, že konečně našla na lístku do čistírny přihlašovací heslo do datové schránky, že pojistka na domácnost pokryje vytopený byt pod nimi, že má nabitá všechna elektronická zařízení včetně počítače, mobilu, sluchátek, holícího strojku na podpaží, a že jí přišel e-recept na Zoloft. Zároveň vnímala sluneční paprsky procházející oknem do pokoje a rozhostilo se v ní štěstí.

Svět je dnes pohodlný jako nikdy předtím. Máme k dispozici bezbolestné vrtačky, vysokozdvižné vozíky, mléko už netaháme ve skle, ale život jednodušší není. Pořád platí to, o čem zpívala Eva Olmerová: „Já hledám štěstí, léta dlouhá…“ Dřív lidé tajili dech, když jejich obcí projížděl pošťák na kole a přivážel dopisy z fronty. Nikdo nevěděl, komu veze parte. Takových malých infarktů denně zažíváme nespočet. Funguje všechno tak, jak je naprogramované? A kde jsou naše tvrdě vydělané prachy, když je nevidíme?

Jak na ten šíleně zmatený svět reagují Češi? Jakým způsobem v něm hledají závětří a pohodu? Po svém, řekl bych, rozvážně, nepanikaří. Pamatuju si na pohádku, která se jmenovala Jak se peče štěstí. My v Česku to ale přece víme. To je mramorová bábovka podávaná na porcelánovém táce vystlaném ozdobným papírem. U ní kafíčko, v televizi běží hokej, za oknem je zahradní bazén a za bazénem pohoří, které nás ochrání před větrem světa. Písničkář kdysi zpíval, všude je hlad a kurděje, jenom tady se nic neděje. A Čech to ví. Je to záhada. U sousedů lidé hromadně odcházejí za prací do zahraničí – počet emigrantů tvoří pět procent obyvatelstva. V číslech to představuje přes dva miliony Poláků, půl milionu Maďarů a zhruba čtvrt milionu Slováků.

Češi se nikam nestěhují! Pokud má jednou přijít konec světa, zastihne nás doma. Tam je všechno, v čem jsme dobří – naše hospoda, kde pijeme do dna jako nikdo jiný na světě, náš les, kde můžeme sbírat houby, naše řeka plná ryb, a nejlepší síť turistických značek na celém světě. I po ní dřív nebo později dojdeme na Onen svět a skončíme v ohni. I v počtu kremací jsme světové jedničky.

Český radikální anarchista Milan Kozelka napsal báseň založenou na fascinujícím refrénu: „Angličani vymysleli Hyde Park / Češi jsou výborní houbaři / Japonci mají nejrychlejší vlaky / Češi jsou výborní houbaři / Američani vymysleli rokenrol / Češi jsou výborní houbaři / Němci zdokonalili haknkrajc / Češi jsou výborní houbaři / a respektovaní chalupáři. / Italové vymysleli operu / Češi jsou výborní houbaři / Masajové mají největší péra / Češi jsou výborní houbaři / Švýcaři vymysleli Švýcarsko / Češi jsou výborní houbaři.“

Každý malý národ lpí na absolutoriích, o nichž si myslí, že jej definují, že jimi světu vytírá zrak, zvlášť, když to potvrzují statistická čísla. V knížce vás o ně rozhodně nepřipravíme, jakkoli jsme si během nominace často nebyli jisti, zda se ještě praktikují, anebo je to už jen naše zdání, živené nostalgií. Co třeba šití podle Burdy? Ohýbání drátů do podoby Rumcajse? Kdo ví, co se děje za zavřenými dveřmi domácností.

Nakonec jsem sepsal čtyřicet dva úvah o skvělých českých „úchylkách“, o nichž si myslím, že nás dovádějí k hygge. Tak říkají Dánové pohodovému životu.

Ptáte se, kdo sakra jsem, že vím, co je české štěstí? Jsem snad Bůh?

Moje jediná legitimace je, že v této zemi žiju, že s námi mám zkušenost, jakkoli do nás nevidím, a co se týče životní spokojenosti, dost často tápu. Je mi jasné, že když o Češích píše jeden z nich, je to jedna zkušenost proti milionům. Přesto doufám, že čtenáře přiměju jít aspoň kousek cesty se mnou, že se v mých vyprávěních tu a tam pozná, a řekne si, kruci, tohle mám úplně stejně.

Táhne-li člověku na šedesát a je novinář, viděl a popisoval těch štěstí, neštěstí, i štěstí v neštěstí celou řádku. Tak nějak si postupně uvědomí, že štěstí není muška jenom zlatá, ani se nedá koupit, že je to obyčejná chvíle, třeba když člověk ráno trefí oblečení do počasí a není mu ten den zima ani horko, nebo když se nemůže odtrhnout od dobré knihy, když se dobře nají, když se mu podaří být s někým, anebo naopak sám se sebou.

Nikdo si nemůže být jistý, kdy k takové chvíli dojde.

Takže mají-li Češi rituály, které umí štěstí vyvolat, budiž pochváleny.

Milan Tesař

P.S. Cesty k českému hygge jsem hledal s kreslířem Markem Doušou, kterého jsem chtěl mít v téhle ošemetné chvíli po svém boku. Jednak je nesmírně talentovaný a skvělé fóry z něj vycházejí přirozeně, jako se jiní lidé potí, jednak se známe třicet let, jeho humor je mi bytostně blízký, a taky vím, že Marek svého času podnikl za svým osobním štěstím nelehkou, dlouhou cestu z Prahy až do Sudet, kde dodnes spokojeně žije.

P.P.S. Jenom jedno chci říct, když píšu Češi, čemuž se v knize o českém štěstí nelze vyhnout, myslím i Moraváky. Fakt, nekecám!

akvaristika

1. Nejlepší televize je akvárium

Rybičková velmoc

Pokud něčemu nerozumíte, dejte si poradit. Zvlášť, pokud se jedná o nového koníčka a v hlavní roli není kolejiště, ale živý organismus. Vím, o čem mluvím. I já jednoho dne zatoužil v garsoniéře po babičce po společnosti živé duše. Volba padla na akvárium, které se nemusí venčit. Pohyblivá barevnost, svět přesně ohraničený skleněnými stěnami, pořádek v zdánlivé tropické divočině, to byl balzám na mou duši zrozenou ve znamení Panny, vyžadující řád.

Došlo mi tehdy, že jsem chtěl rybičky odmalička, hlavně kvůli tomu potápěči na dně akvária, z něhož vycházely vzduchové bubliny. Ten mě naprosto dostal. A pak jsem taky jako kluk viděl film Jak utopit doktora Mráčka aneb Konec vodníků v Čechách, a nemohl, anebo nechtěl jsem vyloučit, že se ryba může v nestřežený moment proměnit v lidskou bytost, v chybějícího kamaráda, co by se mnou chodil sbírat autogramy fotbalových hvězd, přijíždějících do Prahy odehrát pohárový zápas.

V dětství to nevyšlo, asi jsem neměl dostatečně „akvarijní“ vysvědčení, a tak jsem si ve věku, kdy jsem se už nemusel nikoho ptát, pořídil závojnatku čínskou. Umístil jsem ji do skleněné koule, která kdysi babičce sloužila jako váza pro ušlechtilý leknín. Byl jsem tehdy svobodný a těšil se, že budu lákat do garsonky dívky nejen na své kytarové umění a na horkovzdušnou troubu, ale taky na rybičku.

Jaké bylo mé překvapení, když jedna z dívek, zjevně dcera zkušeného akvaristy, pronesla něco ve smyslu, to neděláš dobře s tím kulatým akváriem, v takovém ryba, marně hledající roh, dřív nebo později zešílí. Pohlédl jsem na závojnatku, která poklidně opisovala kruhy po obvodu koule, začal podrážděně bránit svůj akvaristický styl a erotické dusno bylo rázem to tam. Jak se říká v Mráčkovi, tu noc jsme to jako tloušti nedělali.

Tehdy ještě nebyl Google, jenž by mi dívčino tvrzení potvrdil anebo vyvrátil, a tak jsem to pustil z hlavy. Jaké bylo mé překvapení, když jsem jednoho dne přišel z práce domů a na podlaze pod koulí ležela mrtvá závojnatka. Musela vyskočit.

Zřejmě ji něco rozhodilo.

Život a smrt. Co si budeme povídat, akvaristika je dokonalá alegorie života. Je až neuvěřitelné, jak velkou shodu vykazují chyby začínajících chovatelů s naivitou mladých párů, rozhodnou-ly se sestěhovat do jednoho bytu, aby se pokusily společně žít.

Hned ta první je fatální: špatná kombinace druhů rybiček. Zdánlivě banální pravda, ale až horká zkouška v jednom uzavřeném prostoru ukáže odolnost vztahu. Rybičky se dokážou ve finále požrat, ale to lidi taky.

Druhá chyba: příliš malé akvárium. Jen si to přiznejte – kolik mladých manželství z vašeho okolí by přežilo, kdyby jim do toho v panelovém 2+1 nekecala matka, který ví všechno nejlíp. Vždyť je to proti přírodě.

S tím souvisí třetí chyba: mnoho ryb v akváriu.

Čtvrtá chyba: Málo ryb. Ryba z hejnového chovu nedokáže žít v nádrži samostatně. Dopadne přesně jako novomanželka, kterou budete nechávat příliš často samotnou doma. Buď si najde někoho na Tinderu, anebo vyskočí z akvária.

Pátá chyba: Špatná technika čištění vody. Přitom to pároví psychologové opakují pořád dokola: Mluvte spolu, nenechte zahnívat problémy, ačkoli je jejich řešení nepříjemné. Řekněte konečně nastávajícímu, ať si vystříhá ty chlupy z nosu, třeba. Vše marno!

Šestá chyba: Málo světla. Co je dobré pro sex, v běžném životě svádí k depresím a temným náladám, jež mohou vyhřeznout v nečekanou chvíli a být zdrojem konfliktu.

Sedmá chyba: Příliš mnoho krmení. Opět, nic nového pod sluncem. Nedostatek vztah semkne, luxus hnízda děcek z bohatých rodin může mít naopak devastační účinky, jelikož mladý začnou mít roupy…

Osmá a poslední chyba: Nevhodně zvolená dekorace nebo dno. Děcka, myslete na to, a nikdy si nevymalujte stěny bytu červeně. Agresivní barva bude mít bezprostřední vliv na atmosféru ve vašem akváriu.

I když to nevypadá, chovat rybičky je stejně dlouhodobý závazek jako si koupit psa nebo kočku. Chovatelé vám budou vyprávět o rybkách, které se dožily sedmi, deseti i více roků, a jednalo se přitom o ty nejobyčejnější druhy. A velcí módní raci se nejspíš mohou dožít i několika desítek let.

Akvaristika je prostě zodpovědnost! Není nic křehčího než živí tvorové ve skleněné krabici plné vody. Nedoporučuje se odejít do kina a nechat s nimi o samotě dva puberťáky s míčem, ani zvídavého vědátora, co dostal malého chemika a chystá se obarvit vodu. Tyto dvě rady podepíše devět chovatelů z deseti.

Akvaristika patřila do českých bytů vždycky, bezmála tak samozřejmě jako nalakovaný samorost a ručně háčkovaná prostírání. Já to vidím tak, že extroverti si pořizovali psy, a introverti, již by nesnesli dialog s ostatními pejskaři v nedalekém parku, si dřív nebo později koupili první kaktus, poštovní známku do alba, anebo vrazili do stěny v obýváku skleněný rezervoár.

Čeští akvaristé vstupovali do Svazu chovatelů se stejnou touhou jako čeští trampové, kteří ve všedních, hlídaných životech hledali alespoň kousek exotiky, dobrodružství, zážitku. Akvaristovi stačila nevelká skleněná krychle, kilo písku, kamínků, traviny, řasy, vysněný potápěč, jenž podmořské krajině dodá dostatek kyslíku, filtrace, šnečci okružáci, co spasou přemnožené řasy, a do takového komfortu ubytovat první neonky a paví očka. Ta ohraničená krychle plná barev musela v šedivém sídlištním bytě, kde bylo všechno sektorové a nakoupené v jediném krámě, skýtat výjimečný zážitek.

Takový akvarista nemohl a nechtěl vyloučit, že několikahodinový, nehnutý pohled na řez vodním světem do něj člověka přemístí, octne se v něm, prostě že může do vlastnoručně vyrobené krajiny emigrovat a svobodně si tam zamlčet s ostatními.

Manželka promine.

Od počátku šedesátých let se tak staly nádrže s rybičkami běžnou součástí českých domácností. Akvaristé spolu vydrží diskutovat po hospodách i na diskuzních fórech specializovaných webů o neuvěřitelně subtilních tématech, jako jsou skořicová kůra v akváriu, dlouhá vláknitá řasa na rostlinách a skle, nemoc pancéřníčka či agresivita ryb. Asi jen oni jsou schopni řešit ruku v ruce dva zásadně opačné problémy: „proč nám neroste řasa v akváriu“ a „jak se zbavit řasy v akváriu“.

Před revolucí u nás existovalo okolo osmdesáti akvaristických spolků s tisícovkami členů. Odchovy českých akvaristů se prosadily i v zahraničí, po revoluci se Česko dokonce stalo světovým exportérem tropických rybek číslo jedna. Tenkrát se u nás odchovávalo až dva a půl tisíce druhů a barevných forem jednotlivých druhů ryb. Předstihli jsme, a to mě podržte, tradiční země typu Indonésie, Thajsko či Malajsie. 

Je velká škoda, že v posledních letech je u nás rybičkaření na ústupu. Z obrazu plujících rybek v čiré vodě se stala chatrná náhražka pohody na velkoplošných televizích podobně jako z praskání krbu. Ani to nám však už nestačí. Pohled do akvária uklidňuje, ale antidepresiva jsou jistější.

běžky

2. Jakou dáváš mázu?

České příběhy z běžecké stopy jsou dlouhé z Prahy až do Mladé Boleslavi

Existuje jediná známá fotka z převozu zpěváka Michala Hrůzy z Ostravy, kde byl brutálně napaden a zraněn, do pražské nemocnice. Sedí v sanitce a poraněnou hlavu mu v parném létě chrání kulich s emblémem Jizerské padesátky. Subtilní detail prozradí zpěvákův vztah k závodu, který jel už sedmkrát. Jako kluka z Turnova jej nemohl minout. „Jizerky považuju za své domovské hory – byly tak blízko a já si vždycky říkal, takže ty lidi ujedou padesát kilometrů na běžkách? Blázni! To je jako z Prahy do Mladý Boleslavi!“ Tu čepičku mu do nemocnice přinesl kamarád, aby mu připomněl, že se dřív nebo později uzdraví a pak že ho čeká ve stopě. „Kdysi jsem ho na ‚Padině‘ porazil a on to těžce nesl. Chtěl mi to vrátit,“ smál se Michal, když jsme spolu dělali rozhovor.

Jizerská padesátka. Vlastně mě nenapadá lepší příklad vzdoru proti smrti a zapomnění. Závod, vzpomínka na patnáct československých horolezců, kteří v roce 1970 zahynuli během zemětřesení pod horou Huascarán v peruánských Andách. Byly doby, kdy se na start tohoto závodu postavilo i osm tisíc lidí, jenže tolik už jich ochránci přírody do lesů kolem Bedřichova nepustí.

Tu moc běžkařského magnetismu jsem pozoroval na svém bratrovi, který s organizací a propagací závodu začal pomáhat v první dekádě tohoto století, a do Bedřichova a jeho obyvatel se zamiloval. Díky němu jsem názorně pochopil, co obnáší takový dálkový běh. Ve svém oslnění a v rámci tréninku odjel dokonce jednoho dne do Švédska na Vasův běh, jehož délka je devadesát kilometrů. Vzdálenost urazil za deset a půl hodiny. Vůbec jsem nechápal, že s ním sedím v jedné hospodě, připadal mi jako nadčlověk.

Jenomže uběhlo pár let a já sám stál na startu Jizerské padesátky. Pravda, na startu jejího „dětského“ okruhu dlouhého deset kilometrů, ale s číslem na břiše jsem si připadal jako v den, kdy jsem 22. srpna 1998 přestal kouřit a vrátila se mi chuť k jídlu. Sám sebe jsem si vážil.

Společně se mnou tam stáli děti, rodiče, nevidomí běžci, jejich traséři, dámy v letech, dědečkové a všichni se na COSI těšili. Stopa nás společně odvedla do lesa, do místní modlitebny věřících v soupaž, klasiku, či bruslení, kteří, jakmile definitivně nemohou, rozkoušou pytlík s energetickým gelem. Dobrovolně a rádi při tom přemáhají bolest, aby se ctí dokončili hold těm klukům, kteří závod zakládali a pak zemřeli kdesi daleko pod peruánskou lavinou kamení.

Přežil jsem. V cíli se mi klepaly nohy, ale byl jsem na sebe nesmírně hrdý a když jsem se rozhlédl, všichni to měli stejně. To je asi to kouzlo, kvůli němuž se sem sjíždí taková horda lidí. Míša Visingerová, mající na starosti vše, co souvisí s registrací a servisem pro účastníky závodu, se mi svěřila, že si nedávno nechala dělat nový počítač a ajťák jí řekl, že za rok odpověděla na sedmdesát dva tisíc mejlů.

Načež jsem přijel o rok později, již načat a natěšen, až znovu vběhnu do stopy. Místo toho jsem se stal svědkem toho, jak vám něco, co máte rád, vezme příroda. Jako dům při povodni.

Anebo závod.

První, co jsem spatřil, byl štíhlý bedřichovský kostel, z jehož střechy smutně odtékal tající sníh. Byl narvaný, běžela v něm tradiční povánoční mše. Domorodci i šlachovití přespolní a stále odhodlaní běžkařští srdcaři v kamaších. Nedočkavě přijeli trénovat. Ani během probíhající liturgie to mnohým nedalo a skrytě na mobilu kontrolovali norský meteorologický server Accuweather, jehož předpovědi počasí prý bývají nejblíže pravdě.

Tak co? Změnilo se něco? Napadne? Bude závod? Máme naději?

Byla to mše za sníh. V tu chvíli byli všichni, co milují „Padinu“, věřící. Všichni vycházejí z kostela, zvedají s nadějí hlavu k obloze, ale opět vidí pouze jasné nebe plné hvězd.

Bedřichov si připouští možnost, že se závod nepojede, jen nerad a zasmušile. Nejde o peníze, lidi, co mají ve městě penziony, už o ně stejně nepřijdou. Všichni ale milují ten zázrak, kdy se ospalé městečko ze dne na den promění v rušnou Mekku bežkařů s parkovištěm plným aut, stopou plnou běžců a s hospodou Na startu, kde všichni řeší, jak běžet, jak namazat, a později, jak běželi a jak promazali.

David Vávra o Jizerské padesátce jednou napsal, že má v sobě cosi dojemného, podmanivého. „Lidé se dohodnou na něčem, co je jejich svobodnou volbou. V době socialismu byla pro někoho úleva v propoceném svetru uniknout na horských planinách těžkému normalizačnímu smogu dole v údolí, v jiném navodila masovost šusťáků určitou spartakiádní stádnost. Možná, že se proplétání obou pocitů odvíjelo v mysli řady z nás.“

David, jenž pomáhal sobě i ostatním unikat z těžkého režimního smogu pomocí sportu a divadla s lidmi sobě blízkými až s vědeckou vytrvalostí, tehdy přesně pojmenoval kořeny českého umění mizet kamsi a nadýchat se alespoň na chvíli světa nedotčeného lidskou blbostí. V létě to byli neděli co neděli trempové, v zimě kluci a holky, co si zamilovali pospolitost dálkového běhu.

Ten tlak byl obrovský. Šest dní před startem musel pořadatel Světové běžecké organizaci oznámit, zda se pojede. Dobře věděl, že rozhodnutí závod zrušit je nejhorší možné. Pro místní podnikatele, pro štáb, co má v obchodním domě v Liberci připravených osm tisíc obálek s čísly pro nadržené běžkaře.

Jenomže před hospodou dál crčela z chudě zasněžených jehličnanů voda a vedení závodu rozhodlo. Martin Koucký, ředitel závodu, se oblékl do černého a šel se slzami v očích čekajícímu televizním štábu a všem běžcům v tréninku oznámit smutnou zprávu.

V roce 2014 byla Jizerská padesátka zrušena popáté ve své šestačtyřicetileté historii.

cyklistika

3. Koupil jsem si vodpruženýho horáka

Devět přikázání pro místní fandy cyklistiky

Když my, tátové a mámy, pustíme sedlo, dítě zrychlí a nalezne balanc, je to ten okamžik, kdy jej přestaneme mít pod kontrolou. Od té chvíle trneme, zda kluk neztratí rovnováhu, jestli se s někým nesrazí, bude-li mít štěstí na slušnou holku, aby se nezadlužil, a aby na nás nezapomněl.

A přesto kola milujeme.

Každý v sobě máme vzpomínku na jedno těšení, které přesvítí všechna ostatní. Dodnes, míjím-li dům na Senovážném náměstí, v němž sídlila prodejna kol Favorit, proběhne mnou iracionální vzrušení. Tady máma objednala favorita, čímž se dostala do pořadníku. Nešlo přitom o to, že jsem si přál modrou metalízu, nedostatková byla všechna kola. Každý den jsem se ptal, jestli už jsme na řadě.

A pak to jednoho odpoledne přišlo.

Prodavač obřadně přivedl stroj obalený hnědým papírem a když ho odstrojil, málem jsem se rozbrečel. Bicykl byl sice modrý, ale vůbec to nebyl závodní stroj, jaký jsem očekával. Vypadal usedle pro mě naprosto zničujícím způsobem. Měl obyčejná řídítka a na zadním blatníku usazený trapný nosič se dvěma koženkovými kapsami. Jenomže já se nutně potřeboval sklonit nad berany a dosáhnout rychlosti maskovaného detektiva ve Žlutém Robertovi.

Na své nové kolo jsem změnil názor až na cyklistickém táboře v Horním Polubném, kdy mě horský převod, do té doby u nás naprosto neznámý, katapultoval do čela pelotonu. Vyjel jsem Smědavu, aniž jsem zvedl zadek za sedačky. Když přijeli ostatní na vrchol, už jsem měl vypitou limonádu a holky šílely. Tedy aspoň se mi to tak jevilo.

V porevolučním sametovém kvasu jsem si osvojil životný styl, který byl s cyklistikou a sportováním obecně naprosto neslučitelný. Trvalo to dlouho, a tak, když jsem někdy kolem roku 1995 vyšel ze zakouřené krčmy na denní světlo, zaregistroval jsem změnu. Kromě toho, že byla dokončena malá i velká privatizace a skončila jistota desetinásobku, v hojném počtu se kolem mě míhala kola s širokými pneumatikami, slibující zdolat jakýkoli terén. Do vesnických hospod se kolem vyděšených štamgastů začaly trousit rodinné pelotony v kosmických oblecích a přilbách. Vypadalo to stejně tak úchylně, jako neodolatelně.

Z Česka se postupně stala cyklistická velmoc. Centrem Prahy se na kole prohánějí ekonomové s bíbrem, lidé si užívají asfaltovaných cyklostezek dlouhých tak, jak velká byla drzost místních při rozkrádání dotací z Evropské unie. V cizině jezdí v současné době polovina lidí do práce na kole, a kdybychom i my dokázali propojit stezky pro kola tak, aby nekončily uprostřed pole, věřím, že bychom se i v tomto ohledu stali civilizovanou zemí. Jezdci by byli.

Nakonec jsem neodolal ani já. Pronikl jsem do tajů odpružení a kotoučových brzd, a jakkoli bych se já, vysloužilý rockový kytarista, zapřísahal, že něco takového nikdy neudělám, nakonec jsem oblékl spodky s polystyrenovou plenou, nasoukal se do žabího obleku, a vydal se po cyklostezkách za všemi ostatními, kteří propadli dřině v pedálech odměněné vychlazeným půllitrem piva. Každý víkend usedám do sedla své (pochopitelně modré) Meridy ve snaze obelstít krajinu a nezadýchat se. Nikdy se mi to nepovede.

Pochopil jsem, že na profil tratě nelze vyzrát stejně jako na vlastní osud. Během vyvádění kola do příkrých místních kopců dal jsem dohromady následující devatero, které dokazuje, že jízda na kole věrně kopíruje lidský život.

Proto ji máme tak rádi.

1. Vždycky je něco za něco.  Přehazovačka je metaforou spravedlnosti: čím snadněji šlapeš, tím pomaleji jedeš. To neočůráš.

2. Pospíchej pomalu.  Bolest nepřináší strmost kopce, ale snaha jej co nejrychleji zdolat. To ta tě vyčerpá.

3. Nesnáze posilují.  Třeboň je nuda, život bez života, plané cyklistikaření. Příběh pravého cyklisty začíná v kopcích. Teprve tam pozná, kde má svůj strop a dno.