Svět v mé hlavě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Valentýna Coufalová

Svět v mé hlavě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vzpomínka

Stojím na kraji moře. Stojím a nechávám si jím omývat nohy, stejně jako omývá starý hrad, který se tyčí ve vodě kus od pevniny. Myslím na tebe. Jak tam tak stojím a moře mi vymývá písek pod nohama, bořím se do něj a přitom myslím na tebe. Na tvé špinavě blonďaté vlasy, které máš často stažené do neúhledného drdolu, myslím na to, jak si je rozpustíš a ony ti spadnou na ramena a jejich konečky se roztomile vlní. Vzpomínám na tvé oči, ve kterých se tak ráda utápím. Jsou modrozelené. Ty sám je přirovnáváš k rybníku. Směšné, řekla bych. Vzpomínám na tvé objetí. Na to, jak se schovám v tvém náručí jako bys byl můj strážce. Teď, když nad tím tak přemýšlím, jsi jako strážce majáku, duší nebo zákona. Jsi strážce pokladu. A já jsem ten poklad, který musíš strážit. Ne, nejsem egoista. To ty sám jsi řekl, že jsem tvůj poklad. A tak tady teď stojím na kraji moře a vzpomínám na tebe. Už zase. Chybíš mi.

Strach

Mám strach. Mám strach o tebe. O nás. Co se stane, když tě ztratím? V davu, v tramvaji nebo v parku. Kde? Kdy? Klepu se, třesou se mi ruce, buší mi srdce a celá se potím. I když moc dobře vím, že nikdy nebudeš doopravdy můj. Vždy když tě vidím, celá se červenám, mám úsměv na tváři, jiskřičky v očích a bojím se cokoliv říct. Co když řeknu něco špatně? Bude se mi třást hlas? Zakoktám se? Ztrapním se? Nechci si to u tebe pokazit. Když si píšeme, je vše dokonalé. Nebojím se ničeho, ale když si přijdeš povídat, jsem v koncích. Přála bych si, abys mě obejmul a řekl, že se nemusím bát, že jsem dokonalá, že mě máš rád, že jsem jen tvá a že tě nikdy neztratím. Ani v davu, ani v tramvaji, natož v parku.

Káva?

Sedíme naproti sobě. Usrkáváš kávu a já přemýšlím. Pípne ti zpráva a mně se zatají dech. Co když ti píše tvá holka? Co když máš někoho, koho máš rád? Někoho jiného než mne. Možná mě děsí, že by to mohl být kluk. Pak mi ale spadne kámen ze srdce. „Co to zase řeší za bláboly?“ Z toho usuzuji, že píší do třídní skupiny. Podíváš se na mě a usměješ se. Musím se usmát taky. Nutíš mě k tomu. Trochu mě to děsí. Ale zároveň jsem ráda.

Přišla mi zpráva: „Ahoj!“ Sama pro sebe se usměju. „Ani mě nevidíš a už se směješ?“ „Jak tohle víš?“ „Zvedni hlavu!“ Udělám to. A... vidím tebe. Znova mi pípne zpráva. „Káva?“

Zastávka

Stojím na zastávce a čekám na autobus. Stojím v řadě lidí, kteří také čekají. Na ten stejný autobus jako já. Koukám do slunce, které ozařuje střechy domů a věže kostelů. Zapadá. Odchází. A odnáší s sebou všechno. Odnáší radost, štěstí a den ze světa. Podívám se dolů na své nohy. Ani nevím proč, ale udělám to. Pak znovu vzhlédnu. A vidím. Co? Koho? Tebe. Tebe stojícího v tom zapadajícím slunci. V tom slunci, které všechno odnáší někam pryč. Daleko odsud. Ale ty, jako kdybys to všechno právě vrátil sem. Jako kdybys vrátil štěstí, radost a den. Všechno se najednou zdá lehčí, hezčí a jasnější. Stojíš tam na zastávce v zapadajícím slunci. Vlasy rozpuštěné na ramenou. Vane lehký větřík. V tom větříku při zapadajícím slunci lehce vlají. Je to roztomilé. Tvé vlasy rozzářené sluncem. Teď, na zastávce v zapadajícím slunci a vanoucím větříku tvé vlasy vypadají, že jsou zlaté. Skvělý oční klam. Ve skutečnosti jsou blonďaté. A tvé oči, do kterých se snažím nekoukat, protože vím, že kdybych to udělala, utopím se v nich jako v rybníku, ke kterému je přirovnáváš. Tvé oči teď vypadají černě. Černě jako noc, která nastane, až slunce odejde úplně. Ale já vím, že tvé oči jsou modrozelené. Moc dobře je znám. Už několikrát jsem se v nich utopila. Teď ale nesmím. V hlavě mi hraje nápis, který jsem včera viděla na zdi uprostřed města. „Nikdo ještě neumřel na ty s modrýma očima.“ Jak pošetilé, řekla bych. Já bych umřela. Vím to. Proč? Protože tvoje modré oči miluju, ale vím, že nikdy nebudou jen mé…

Ztracen v mlze

Jedu autobusem. Vracím se domů. Sjíždíme zatáčkami z kopce do města pod námi. Vidím kostel. Tam dole pod námi se krčí barevné domečky a nad nimi kostel. Velkolepý kostel. Je tam mlha. A v ní je ponořeno nejen celé městečko, ale i ten velkolepý kostel. Vypadá to romanticky. Mít tak teď s sebou foťák. Pomyslím si. To by byla přenádherně kouzelná fotka. Na telefon bych to také mohla vyfotit, ale fotka by neměla takové kouzlo. Tedy alespoň si to myslím. Z foťáku je ta fotka prokreslenější. Má větší hloubku. Více zaujme. Nevím proč, ale radši fotím na foťák. I když mám telefon s kvalitním foťákem. I tak radši tahám ten svůj asi půlkilový foťák. Mám ho ráda. Asi jako tyhle malebné pohledy do údolí tady v Sudetech. Tady vím, že jsem doma. Tady se nemusím ničeho bát, i když jsou tahle malá městečka občas dosti děsivá. I tak se sem s úsměvem na tváři vracím. Stejně jako ke vzpomínkám z dětství, protože ty neodmyslitelně patří sem. Sem do těchto malebných údolí a malých městeček v nich.

Usměj se, princezno!

Koukám ti do očí. Utápím se v nich. Už zase. Už zase plavu v tom nekonečně velikém a hlubokém Boleváku a nemám šanci se dotknout břehu. Ty se mi taky koukáš do očí. Do mých karamelově oříškových očí. Nevím, jestli se v nich taky utápíš jako já v těch tvých, ale řekla bych, že jo. „Chtěla bych ti něco říct.“ Zastrčíš mi pramen vlasů, který mi vypadl z culíku, za ucho. „Tak povídej.“ „Když já nevím, jak ti to mám říct. A taky se asi trochu bojím.“ Podívám se na zem a pak znovu na tebe. Jsem v koncích. „Řekni to tak, jak to cítíš.“ „Tak dobře.“ Trochu jsi mě uklidnil. Zhluboka se nadechnu a vydechnu. „Víš... já... já tě mám ráda...“ „Však to já moc dobře vím. Já tebe taky,“ přerušíš mě. „Neskákej mi, prosím, do řeči.“ Kývneš. „Já tě mám hodně ráda. A hodně mi na tobě záleží. A je pro mě strašně těžké říct, že někoho miluju, ale tebe... tebe... tebe asi vážně miluju.“ Sklopím pohled opět k zemi. Chytneš mě za bradu a donutíš mě se ti podívat do očí. „Vždyť to já přece dávno vím,“ usměješ se. Mně to tedy moc k smíchu nepřijde. „Prosím?“ Můj výraz se zkřiví a pak zase narovná, ale je ještě nešťastnější, než byl před tím. „Ale víš co?“ „No, to tedy opravdu nevím.“ Nenič mě a už to vyklop. Najednou se ušklíbneš a spojíš naše rty. Pak se odtáhneš a řekneš něco, co se mi vryje do paměti a už to tam navždycky zůstane. „Já tě miluju.“ Sklopím pohled a pak tě obejmu. Odtáhneš se ode mě a podíváš se mi do očí. „Ale teď už se usměj, Princezno!“