Než se stihnu
rozloučit

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Tošikazu Kawaguči

Než se stihnu rozloučit – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Toshikazu Kawaguchi, 2021

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

Originally published in Japan as SAYONARA MO IENAI UCHI NI by Sunmark Publishing, Inc. Tokyo, Japan in 2021. All rights reserved. Czech translation rights arranged with Sunmark Publishing, Inc., through InterRights, Inc., Tokyo, Japan. Gudovitz & Company Literary Agency, New York, USA and Kristin Olson Literary Agency s. r. o., Czech Republic.

Translation © Ivona Barešová, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7662-479-5

ISBN e-knihy 978-80-7662-528-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-529-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-527-3 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Předmluva

V kavárně v jedné nejmenované čtvrti mají místo, o němž koluje podivná novodobá legenda. Když na ně usednete, můžete se vrátit v čase do doby, kterou si zvolíte.

Musíte však přijmout několik nepříjemných, opravdu nepříjemných pravidel:

1. Při návratu do minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří už kavárnu někdy navštívili.

2. ť uděláte při návratu do minulosti cokoli, přítomnost se tím nezmění.

3. Na místě, z něhož se můžete vrátit do minulosti, vždy sedí žena v bílých šatech. Abyste se na její místo mohli posadit, musíte vyčkat, až žena odejde.

4. Během pobytu v minulosti se z místa nesmíte vzdálit.

5. Váš čas v minulosti začíná nalitím kávy a vyprší, jakmile káva vystydne.

A tím výčet nepříjemných pravidel zdaleka nekončí.

Přesto přicházejí do kavárny stále další lidé, kteří se o této legendě doslechli.

Kavárna se jmenuje Funiculi Funicula.

Toto vyprávění je o čtyřech dojemných zázracích, které se v této podivné kavárně udály.

Příběh první

Manžel, který neřekl důležitou věc.

Příběh druhý

Žena, která se nerozloučila se svým milovaným psem.

Příběh třetí

Žena, která nemohla odpovědět na žádost o ruku.

Příběh čtvrtý

Dcera, která se odvrátila od svého otce.

Kdybyste se mohli vrátit do minulosti, s kým byste se chtěli setkat vy?

*Děj této knihy navazuje na první díl s názvem Než vystydne káva a odehrává se v následujícím roce.

Příběh první

Manžel, který neřekl důležitou věc

„Ať se člověk snaží sebevíc, skutečnost se nezmění?“

Mondži Kadokura zavrtěl hlavou. Z jeho prošedivělých vlasů se na podlahu třepotavě snesly okvětní lístky sakury. Seděl v kavárně spoře osvětlené stínícími lampami, které dodávaly interiéru sépiový nádech, a upřeně hleděl na svoje poznámky v zápisníku.

„Co přesně tím myslíte?“

„Jak bych vám to jen vysvětlil…“

Na jeho otázku se snažil odpovědět Nagare Tokita, majitel kavárny. Nagare měl úzké oči a měřil přes dva metry. Chodil vždy oblečený v kuchařském rondonu.

„Tak třeba tahle pokladna. Patří mezi nejdéle používané pokladny v Japonsku a prý je dost cenná. Kromě toho váží sama o sobě čtyřicet kilo, aby ji nebylo snadné ukrást. Představme si, že tuhle pokladnu jednoho dne někdo odnese,“ pokračoval Nagare a zpoza barového pultu na pokladnu poklepal. „Normálně bych si řekl, že když je možné se vrátit do minulosti, mohl bych pokladnu někam schovat a ohlídat, aby se do kavárny nikdo nedostal a nemohl ji ukrást.“

„Ano, přesně jak říkáte,“ souhlasně odvětil Kadokura.

„Jenže to právě možné není. I kdybych se snažil sebevíc, abych krádeži zabránil, zloděj by se do kavárny stejně dostal a schovanou pokladnu odnesl.“

„Pane jo, to je fakt zajímavé. Má to nějaký vědecký základ? Rád bych znal příčinné souvislosti. Jedná se o nějaký druh motýlího efektu?“

Kadokura pohlédl na Nagareho s rozzářenýma očima.

„Motýlího efektu?“ zakroutil hlavou Nagare.

„Tuto teorii představil v roce 1972 meteorolog Edward Lorenz ve své přednášce na setkání Americké asociace pro pokrok ve vědě. Něco podobného říká i jedno japonské přísloví: Když vítr fouká, bednářům se daří. Zkrátka že každá událost může mít nečekaný účinek.“

„No ovšem.“

„Ale není to, že se realita nezmění, spíše určitá korekce než účinek? V tom případě by se o motýlí efekt nejednalo. Je to čím dál zajímavější,“ zamumlal spokojeně Kadokura a něco si poznamenal do zápisníku.

„My taky vlastně víme jen to, že je to prostě takové pravidlo, že ano?“ vybídl Nagare Kazu Tokitu, aby mu dala za pravdu.

Ta, aniž by zvedla hlavu, přisvědčila. Kazu byla Nagareho sestřenice a v kavárně pracovala jako servírka. Měla na sobě bílou košili, černou vestu a kolem pasu uvázanou someliérskou zástěru. S nepřítomným výrazem leštila sklenice. Měla pěkný obličej se světlou pletí a mandlovýma očima, ale neměla žádné zvláštní rysy. Byl to obličej, na který když se podíváte a pak zavřete oči, nedokážete si ho vybavit.

Kadokura si teprve až teď, když sledoval Nagareho pohled, uvědomil, že je v místnosti ještě někdo další. Kazu působila nenápadným dojmem, jako by tam vůbec nebyla.

„Takže, pane profesore Kadokuro, s kým jste se sem přišel setkat?“

„Ten profesor není třeba, paní Kijokawo. Už totiž nevyučuju,“ namítl Kadokura.

Při slovech Fumiko Kijokawy, která jim vstoupila do hovoru, se poškrábal na hlavě a plaše se pousmál.

Fumiko se už dříve v této kavárně vrátila do minulosti, aby se znovu setkala se svým bývalým přítelem. Teď se tu pravidelně, téměř každý den, zastavila po práci. Seděla u barového pultu poblíž pokladny.

„Vy se znáte, že?“

„Pan profesor vyučoval archeologii na vysoké škole, na které jsem studovala. Kromě toho, že se věnuje archeologii, také cestuje všude možně po světě. Proto byly jeho hodiny tematicky rozmanité a přínosné,“ odpověděla Fumiko na Nagareho otázku.

„To říkáte jen vy. Vždycky jste byla výborná studentka, s nejlepším prospěchem.“

„Ale ne, to ne… jen nemám ráda neúspěch,“ namítla Fumiko a skromně mávla rukou, ačkoli se během studia na střední škole sama naučila šest cizích jazyků a univerzitu absolvovala s nejlepším prospěchem. I poté, co opustil svou profesi učitele, utkvěla Kadokurovi v paměti jako talentovaná žena, ne pouze jako někdo, kdo je nerad neúspěšný.

„Takže, pane profesore?“

„A… Mluvíme o mně, že? Vlastně…“

Kadokura odtrhl pohled od Fumiko, která seděla vedle něj u barového pultu, a upřel zrak na svoje sepnuté ruce. „Chtěl bych ještě jednou… ještě jednou mluvit se svou ženou,“ zamumlal tiše.

„S vaší paní? Chcete říct, že…“ Fumiko zaraženě pohlédla na Kadokuru.

I když to nevyslovila, Kadokura pochopil, že se ptá, jestli jeho žena zemřela.

„Ne, to ne, žije.“

Fumiko se viditelně ulevilo, když uslyšela jeho odpověď. Kadokura se však i nadále tvářil zasmušile. Fumiko a Nagare vycítili, že se něco stalo, ale mlčeli a čekali, co dalšího jim řekne.

„Je naživu, ale po nehodě má poškozený mozek a je ve vegetativním stavu. Už to bude skoro dva a půl roku. Obvykle se uvádí, že pacienti v takovém stavu přežívají maximálně tři až pět let. I vzhledem k jejímu věku by nebylo nic neobvyklého, kdyby umřela.“

„Tak je to tedy. Takže jste se asi chtěl vrátit do minulosti, abyste nehodě své ženy zabránil? Pokud ano, je mi líto, ale jak jsem vám už vysvětlil...“ zareagoval Nagare.

Kadokura na jeho slova zareagoval lehkým zavrtěním hlavy.

„Ne, to je v pořádku. Chvíli jsem v to doufal. Teď, upřímně řečeno…“ Kadokura si přejel po obočí. „…u mě zvítězil zájem,“ dodal. Zkřivil obličej, jako by ho něco trápilo, a zasmál se.

„Jak to myslíte?“ zeptala se zmateně Fumiko.

„Nepřipadá vám zajímavé, že je možné se vrátit do minulosti, ale realita se nezmění?“ odpověděl s dětsky nevinným výrazem v očích, ale vzápětí se zachmuřil. „To ode mě bylo nevhodné, že? Moje žena je přitom v takovém stavu.“

„Ne, to ne,“ usmála se hořce Fumiko. Ve skutečnosti jí to však nevhodné připadalo.

„Jsem prostě takový a moje žena to se mnou měla těžké. Archeologie mě fascinovala už od mládí a celý život jsem dělal jen to, co mě zajímalo. Ke všemu jsem byl ještě dobrodruh a cestoval po celém světě. Spoustu dní jsem nebyl doma. Moje žena si přitom nikdy nestěžovala, starala se o domácnost a vychovávala děti. Ty už také jedno po druhém vyletěly z hnízda, a než jsem se nadál, zůstali jsme se ženou sami. Já jsem ale dál cestoval a nechával ji samotnou. Jednou jsem se vrátil z ciziny do Japonska a našel jsem ji v nemocnici v kómatu.“

Když Kadokura dovyprávěl až sem, vytáhl ze zápisníku, který držel v ruce, malou fotografii. Byl na ní mladý pár. Nagaremu i Fumiko bylo hned jasné, že je to on a jeho žena. Při pozornějším pohledu bylo možné v pozadí rozeznat nástěnné hodiny, které se nacházejí v této kavárně.

„Tato fotka byla pořízená tady v kavárně někdy před čtyřiadvaceti nebo pětadvaceti lety. Instantním fotoaparátem, jestli víte, co to je.“

„Myslíte Polaroid?“ odpověděla Fumiko.

„Teď se tomu tak říká, že? Fotoaparáty, které hned na místě vytiskly pořízený snímek, byly v té době velmi populární. Vedoucí kavárny takový měla a jednu fotku nám, prý na památku, udělala.“

„To byla moje matka. Měla ráda módní věci. Možná řekla, že je to na památku, ale určitě se jen chtěla pochlubit.“

Nagare pokrčil rameny a hořce se pousmál.

„Manželka chtěla, abych tu fotku pořád nosil u sebe, že je to talisman pro štěstí. Tvrzení, že fotografie přinese štěstí, samozřejmě nemá žádný vědecký základ,“ řekl Kadokura a zamával s ní.

„Takže se chcete vrátit do dne, kdy byla ta fotografie pořízena?“

„Ne, já už jsem tu kavárnu potom nikdy nenavštívil, ale moje žena se tady zřejmě občas setkávala s dětmi. A tak pokud bych se měl vrátit do minulosti, tak raději dva nebo tři roky předtím, než se jí stala ta nehoda.“

„Rozumím,“ odpověděl Nagare a na okamžik pohlédl na ženu v bílých šatech, která seděla u stolu úplně vzadu. Měla bílou, téměř průsvitnou pleť a dlouhé černé vlasy. Tiše si četla knihu.

„Chcete se zeptat ještě na něco dalšího?“

„No, víte…“ Kadokura zastrčil fotografii zpět do svého zápisníku, nalistoval stránku, na které si předtím poznamenal pravidla, a upřel na ni zrak. „Souvisí to myslím s pravidlem, že realita se nezmění, ohledně kterého jsem se ujišťoval už předtím.“

„O co jde?“

„Pamatují si osoby v minulosti, co jim sdělí ti, kdo se s nimi přijdou setkat z budoucnosti?“

„Prosím? No, to je…“ Nagare hned nepochopil smysl Kadokurovy otázky a zachmuřeně naklonil hlavu na stranu. „Jak to myslíte?“

„Promiňte, nevím, jak to říct,“ řekl Kadokura a poškrábal se na čele. „Pochopil jsem, že existuje jakási síla v podobě pravidla, která zajišťuje, že se skutečnost nezmění. Chtěl bych však vědět, jestli to pravidlo ovlivňuje nejen ‚realitu‘, ale také paměť.“

Na Nagarem bylo znát, že stále nechápe.

„Chci zkrátka vědět, jestli to pravidlo může vymazat nebo pozměnit paměť lidem, kteří se dozvědí, že jim ukradnou pokladnu.“

„Aha,“ zareagoval Nagare a založil si ruce na prsou.

„Takže jak to doopravdy je?“ ozvala se místo Kadokury Fumiko.

„No, jak bych to řekl.“

Nagare hned nedokázal odpovědět. Ani o tom vlastně nikdy nepřemýšlel. Navíc nechápal, proč to u Kadokury vzbuzuje takový zájem. Neznal nikoho, kdo by se o takovou věc kdy zajímal. Nic podobného nechtěla vědět ani Fumiko, která teď stála vedle Kadokury a sledovala Nagareho. Fumiko se vrátila do minulosti, aby se setkala s přítelem, se kterým se v této kavárně rozešla. Podle zdejších pravidel se však člověk může vrátit do minulosti jen jednou. Fumiko se už proto tato záležitost neměla týkat. Přesto na Nagareho hleděla, jako by byla nějaká Kadokurova asistentka.

Nagare svraštil obočí a na čele se mu objevily krůpěje potu. Ještě víc přimhouřil už tak úzké oči a zmohl se jen na zamručení.

„Na paměť pravidla vliv nemají.“

Takto jasně neodpověděl Nagare, ale Kazu, která doleštila sklenice a teď vedle Nagareho skládala papírové ubrousky. Její hlas zněl průzračně, jasně. Ačkoli se jednalo o důležité sdělení, klidně dál pokračovala v práci.

„Lidé někdy při hovoru předstírají, že neznají pravdu, i když ji ve skutečnosti znají. Člověk, který se dozví, že mu odcizí pokladnu, se bude chovat, jako by o tom nevěděl, a čekat, co se bude dít. Pravidla ovlivňují jeho chování, nikoli paměť. Neznamená to, že sdělení neslyšel. Takže až do dne, kdy má být pokladna ukradena, bude dotyčný žít v nejistotě. Protože o té krádeži ví. Záleží však na tom, jak bude tuto skutečnost vnímat a jak s ní bude žít. Záleží na tom, jak ji přijme. Paměť a emoce, které z ní pramení, patří danému člověku. Ty žádná pravidla neovlivní,“ vysvětlila Kazu.

Kadokurova tvář se rozjasnila. Vstal z místa u barového pultu.

„Opravdu? Tak to jsem rád, to jsem chtěl slyšet. Už nemám pochyb. Vraťte mě, prosím, do minulosti, do doby před manželčinou nehodou,“ požádal a hluboce se uklonil.

„Rozumím,“ odpověděla Kazu klidně.

Fumiko jí pochvalně zatleskala a Nagare vypadal dost překvapeně.

Nejednalo se o nové pravidlo, ale o skutečnost, která se skrývala za druhým pravidlem a vyšla najevo díky Kadokurově otázce.

Ať se člověk bude při návratu do minulosti snažit sebevíc, skutečnost změnit nedokáže. Pravidlo má proto vliv na samotné události, avšak do paměti člověka nezasahuje.

Kadokura se nesoustředil na pravidlo, že se realita nezmění, ale na jeho vliv na paměť.

Tohle je možná důležité.

Nagare si uvědomil hloubku pravidla, vzhlédl ke stropu a ještě víc přimhouřil své úzké oči.

„A teď ostatní pravidla,“ řekla Kazu a objasnila i všechna zbývající, ale ta už Kadokura nepovažoval za tak důležitá. Na sdělení, že se během pobytu v minulosti nesmí vzdálit z místa a že doba v minulosti je omezená, odpověděl pouze, že rozumí. Když však přišla řeč na ženu v bílých šatech a na to, že je duch a člověka prokleje, pokud se ji pokusí násilím dostat z jejího místa, rozzářily se mu oči jako dítěti a nesmírně ho to zaujalo.

„Pořád nemůžu uvěřit, že je to duch, ale hlavně mě zajímají kletby. Ve světě archeologie se také tradují zdánlivě pravdivé příběhy o nadpřirozených věcech. O paranormálních jevech jsem přečetl spoustu literatury. Nic z toho však není vědecky podložené, a ještě jsem se nesetkal s člověkem, který by měl s prokletím osobní zkušenost. Kéž bych to jednou sám mohl zažít.“

„Cože?“ vyjekla Fumiko. „To myslíte vážně?“

„Ano, samozřejmě. Je to vzrušující. Předtím jste říkala, že vás ta osoba jednou proklela, že? Jaký to byl pocit? Myslíte, že bych také mohl docílit toho, aby mě proklela, kdybych se ji snažil násilím dostat z místa?“

Nagare a Fumiko se na sebe podívali a pokrčili rameny nad Kadokurovým chováním. Nagare si zároveň pomyslel, že se Kadokura podobá jeho matce.

Nagareho matka byla rovněž volnomyšlenkářská a lačná po cestování a jednu dobu sama o sobě mluvila jako o dobrodruhovi. S neutuchající chutí se věnovala vlastním zájmům a nebrala ohled na rodinu. Chovala se svéhlavě. A tak se s otcem rozvedla ještě předtím, než se Nagare narodil. Po narození ho svěřila své mladší sestře, matce Kazu, a co nejrychleji odjela do zahraničí. Nyní je údajně na Hokkaidó, ale těžko říct, jestli je to pravda, protože nikomu na sebe nedala žádný kontakt a žije si podle svého.

Pro Kadokurovu manželku to také muselo být těžké. Při pohledu na Kadokuru, který se choval stejně výstředně jako jeho matka, se Nagare nemohl ubránit soucitu s jeho ženou a dětmi.

„Není to nemožné, ale rozhodně bych vám to nedoporučoval,“ odpověděl proto trochu odměřeně.

„Kdyby to ale přece jen šlo,“ dožadoval se Kadokura s prosebným výrazem v očích. Nebyl v nich ani náznak výčitek kvůli jeho chování.

Tak to je konec. Teď už to nevzdá, ať řeknu cokoli, říkal si v duchu Nagare.

„Ale jen jednou, ano?“

„Děkuju!“

Nagare si uvědomil, do jaké se to dostali prazvláštní situace, a vyzval Kadokuru, aby šel k ženě v bílých šatech. Kadokura k ní přistoupil, zatímco si nervózně vytáhl z kapsy kapesník a otíral zpocené čelo a ruce.

„Mohu?“ zeptal se a pohlédl ženě do tváře.

Ta nehnula ani brvou a dál si četla. Teď měla zrovna rozečtený román O psovi, který se chtěl stát kočkou, a o kočce, která se chtěla stát psem.

„Co? Tato osoba je zcela jistě…“ zamumlal a nespouštěl z ní oči.

„Děje se něco?“

„Ne, všechno je v pořádku. Takže, mohu na ni trochu přitlačit, že?

„Ano.“

„Dobře, tak já to tedy zkusím.“

Kadokura se zhluboka nadechl a přiblížil se až těsně k ženě v bílých šatech.

„Promiňte, prosím, ale mohla byste odejít?“ požádal ženu, chytl ji za rameno a zatřásl s ní, ale žena nijak nereagovala.

Kadokura se prosebně podíval na Nagareho.

„Ještě trochu silněji.“

„Ro… rozumím,“ odvětil Kadokura a odhodlaně popadl ženu za rameno. „Promiňte, uhněte prosím!“ vyzval ji hlasitě a silně ji za rameno zatáhl.

V tu chvíli se to stalo. Žena v bílých šatech náhle otevřela oči dokořán a upřela je na Kadokuru. Muži se v tu chvíli podlomila kolena a sesunul se k zemi.

Světla v kavárně se rozblikala jako plaménky svíček a místností se zničehonic začal rozléhat podivný zvuk připomínající kvílení.

Bledá tvář ženy, která si ještě před chvílí tiše četla knihu, se dramaticky proměnila. Žena se odtáhla od stolu a hrozivě vytřeštěnýma očima zírala na Kadokuru.