Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Brian Herbert a Kevin J. Anderson: Duna: Dědic Caladanu

Vydání první

Copyright © 2022 by Herbert Properties LLC

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2610. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Heir of Caladan vydaného

nakladatelstvím Tor Books v roce 2022

Český překlad © 2023 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2023 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2106-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2107-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

Duna

Dědic Caladanu

The Caladan Trilogy (3)

Kdykoli zvažujeme, komu věnovat novou knihu, vždycky nejprve pomyslíme na dvě neuvěřitelné ženy, které nám věnovaly celý svůj život, na Janet Herbertovou a Rebeccu Moestaovou. Jako výraz oddanosti jim s láskou věnujeme i tento román.

A na znamení velkého vděku za rozsáhlou práci na vesmíru Duny a trvalou pomoc při tvorbě této trilogie bychom rádi knihu dedikovali také Christopheru Morganovi z nakladatelství Tor Books.

Ten sen je o něco skutečnější pokaždé, když se mi znovu zdá. Vždy po probuzení se do něj toužím vrátit, přestože vnímám velké nebezpečí.

Paul Atreides, soukromý deník

Paul ležel v setmělé ložnici a nespal, přikrývky v tom nezvykle teplém večeru odhodil stranou. V caladanském hradu si připadal tuze osamělý a neukotvený, stísněný z toho, že vévoda Leto i lady Jessica odcestovali kamsi daleko do vesmíru. I Gurney Halleck byl pryč.

Jenže byl dědicem šlechtického rodu Atreidů, musel uvažovat jako vévoda. Brzy měl dovršit patnáct let a Caladan dostal na starost, byť jen dočasně, dokud se otec nevrátí.

Věděl, že vévodova výprava je nesmírně důležitá. Vzpomněl si na nahraný vzkaz, který mu otec zanechal. „Na tohle se podívej, jen pokud se nevrátím,“ řekl mu Leto před odjezdem a vtiskl mu do dlaně šigafilovou cívku. „Doufám, že to nikdy nebudeš muset zhlédnout. Sám víš, proč to dělám, proč podnikám takové riziko.“ Paul poznal z vévodovy tváře, že si uvědomuje nebezpečí, jemuž se vystavuje – dobrovolně, v zájmu Impéria.

Nyní se mladík snažil v tom nepříjemném horku usnout, na kůži cítil lepkavý pot. Mořský vítr, který obvykle klouzal nad vodou a mírnil teplotu na pobřeží, dnes nevál, den byl netypicky horký. A při vší smůle navíc zrovna v takové době vypověděl službu hradní chladicí systém. Caladanští technikové mechanismus prozkoumali, poradili se s příručkami, dodanými výrobcem z Iksu, a s omluvou mladíkovi sdělili, že se opravy nedají provést bez náhradních dílů, které je třeba dopravit přes celou galaxii.

Paul nebyl žádné choulostivé šlechtické děcko a s nepohodlím se uměl vypořádat, přizpůsobit se počasí a nevšímat si jeho rozmarů, dokázal přečkat nepřízeň živlů. Vítal otevřená okna a mořské vánky. Po výpravách do divočiny, které podnikl s otcem, se zavřený v budově necítil příjemně.

Z bezpečnostních důvodů a z nutnosti zachovat náležité způsoby vévodského dědice si nemohl dovolit volnost a nezaujatost. Musel hrát roli mladého šlechtice sídlícího na prastarém hradě, připraveného okamžitě se chopit vlády a zaujmout Letovo místo. To od něj otec očekával, stejně jako to o generaci dříve žádal starý vévoda Paulus Atreides po vlastním synovi.

Paul tato očekávání naplní, aby na něj otec mohl být hrdý. Více se mu však zamlouvalo nepředvídatelné jednání.

Chlapec sebou v posteli házel a převaloval se, otíral si pot z čela. Nakonec vyskočil a odnesl si deku a polštář na malý balkonek, v tenkém pyžamu ulehl přímo na zem. Dlážděná podlaha byla tvrdá a teplá, pořád vyzařovala teplo nasbírané během dne. Povzdechl si úlevou a vzhlédl ke slabě se třpytícím hvězdám na křišťálově jasné obloze.

V zorném poli mu tančily hvězdy, které znal jmény. Naučil se je od otce a doktora Yueha – Seille, Ikam, Jylar a mnoho dalších, všechny byly součástí rozlehlého galaktického Impéria. Ale žádná z oněch nejjasnějších hvězd, jež měl v tuhle roční dobu nad hlavou, nepatřila mocné šlechtické rodině. Caladan neměl zvlášť výhodnou polohu – neležel fyzicky blízko hlavní planetě Kaitan ani poblíž žádné frekventované nákladní či dopravní trati gildovních korábů. I jiné rody landsraadu měly podobně nevýhodnou polohu, ale některým se navzdory tomu povedlo uspět. Paul uvažoval o budoucnosti rodu Atreidů a o tom, jakou roli může sehrát v rozvíjejícím se příběhu.

Jak tak ležel, zaslechl třepetání křídel. Na kamenném zábradlí balkonu přistál jeden z otcových cvičených jestřábů. To úchvatné stvoření se na něj ve slabém světle podívalo úkosem a zaujalo pozici strážného, obrátilo hlavu nejprve na jednu a pak na druhou stranu.

Paul si uvědomil, že pták sem nepřiletěl náhodou. Hlava atreidské bezpečnosti Thufir Hawat jaksi vytušil, že mladík vyjde na balkon, a poslal tam jestřába. Starý mentat a válečník a jeho lidé s těmi ptáky v nedávných týdnech pracovali v rámci skupiny sokolníků, kterou si vévoda držel. Speciálně vycvičení ptáci měli na tělech upevněno sledovací zařízení.

Thufir se o mladého Paula věčně strachoval, stěžoval si na „zbytečná rizika“, která čtrnáctiletý hoch podstupuje, když leze po strmých útesech a vlétá do nebezpečných bouří nad mořem. Při těch hazardních kouscích ho doprovázel Duncan Idaho, ten je ovšem nazýval výcvikem pro posílení mladíkových schopností. Přísahal, že nikdy nedopustí, aby se Paulovi něco stalo, ale i on sám si občas dělal starosti. „Možná zacházíme kapku daleko,“ připustil mistr meče před chlapcem. „Thufir chce, abys trénoval, ale v rámci hranic.“

Mentat sledoval atreidského dědice pozorně jako jestřáb, obrazně a nyní i doslova.

Paul natáhl ruku k zábradlí. Pták ho chvilku sledoval a pak odhlédl, pokračoval v hlídce. Chlapec viděl miniaturní čočky na jeho peří, transpondér na krku. Nebylo pochyb o tom, že starý mentat právě teď ty záběry sleduje.

„Thufire, na balkoně vlastního hradu se o sebe umím moc dobře postarat sám.“

Z transpondéru se ozval tichý, ale srozumitelný hlas: „Žádná starost o tvoje blaho není přehnaná, mladý pane. Kdyby se ti pod mým dohledem něco stalo, mé schopnosti by nestály za zlámanou grešli. A teď chci, aby ses v klidu vyspal.“

Paul se zase uložil na polštář. „Thufire… díky za tvou starost.“

Nasadil benegesseritské duchovní cvičení, které ho naučila matka, jeho pomocí potlačil trýznivé myšlenky a otevřel dveře spánku. Byl fyzicky vyčerpán po dalším dlouhém dni výcviku s Duncanem.

S teplým mořským vánkem kolem a s jestřábem na hlídce vplul Paul do dřímoty plné tmy a osamělosti… která se postupně proměnila v pouštní krajinu, v níž se horké slunce opíralo do rozpálených písečných dun. Stál tam v písku a mhouřil oči na skalní stěnu zalitou sluncem. Ve snu bylo na tom vzdáleném místě ráno, ale už teplo, věštící další horký den.

Po stezce na útesu mrštně sestupovala postava v pouštním úboru. Dole pod skálou rozhalila plášť, objevila se skřítkovská tvář mladé ženy s pletí snědší, než byla ta jeho, a s vlasy pokrytými prachem.

Vídal ji ve snech často a její hlas mu byl také známý, zaplavil ho jako pouštní vánek. „Vyprávěj mi o vodách svého rodného světa, Usúle.“

Zažil to už v mnoha opakujících se obměnách, připadalo mu, že je to víc než sen, a pokaždé se uprostřed té scény probudil. Tentokrát se mu povedlo zdržet se v té jiné realitě o něco déle, ale zatímco se jeho snové já pokoušelo odpovídat a klást otázky, krajina a ta fascinující mladá žena se začaly rozplývat.

Mnohem později v noci, když se zvedl vlhčí a chladnější vítr, se Paul na otevřeném balkonku probudil, znovu se uchýlil k duševním cvičením, počítal šlechtice v atreidské linii před sebou. Hrad stál po dvacet šest generací na tomto velitelském místě nad mořem, vybudovaný hrabětem Kaniem Atreidem. Nebyl to první Atreides, který vládl Caladanu, ale vysnil si mohutnou pevnost na skalním výběžku a nechal si zhotovit grandiózní plány ve svých pouhých devatenácti letech, ne o mnoho více, bylo Paulovi teď.

Hrabě Kanius se dočkal svého mohutného hradu za deset let, včetně zahrad a vzkvétající pobřežní vesnice. Paul si vybavil fólisk s tváří svého předka a pak myslel na jeho nástupce, odpočítal všechny až po Pauluse Atreida, vlastního dědu, jehož obraz visel v hradní jídelně.

Ale když se snažil vybavit si další podobu v řadě, tvář vlastního otce, plaval mu před očima jen zamlžený, neurčitý obrys. Bolestně se mu po něm stýskalo a doufal, že se brzy vrátí domů.

Cítil váhu vší práce, kterou vykonal Kanius a další Atreidové, všeho plánování a rozhodování v zájmu posílení velkorodu. Nakonec se ponořil do hlubokého neklidného spánku.

Každý v Impériu skrývá svá tajemství, a ta ničivější se nejen skrývají, ale i hluboko pohřbívají – spolu s veškerými svědky.

Hrabě Hasimir Fenring, soukromá poznámka k Shaddamu Corrinovi IV.

Planeta Elegy měla krásné lesy, řeky a jezera, ale nebyla Jessičin pravý domov a její půvab se nerovnal půvabu mořského Caladanu. Snažila se utěšit myšlenkou – nadějí –, že je tu jen návštěvnicí a brzy se vrátí k vévodu Letovi a jejich synu Paulovi. Ale každý den bez nich tu byla víc usazená, víc pohroužená do života konkubíny vikomta Giandra Tulla z rozkazu benegesseritského Sesterstva.

Celá ustaraná seděla v nevelké, ale hezky zařízené kanceláři, kterou jí pohledný vikomt dal k dispozici. Malá administrativní budova byla skryta pohledu z panského sídla hájkem lišejníkových stromů. Giandrova kancelář se nacházela na stejné chodbě a Jessica sledovala plynulý proud funkcionářů, míjejících její dveře, včetně překvapivého počtu uniformovaných důstojníků. Navzdory všem zdáním a zvyklostem denních záležitostí už Jessica odhalila šlechticovy skutečné plány.

Stalo se to před několika dny, když se tajně plížila lesem a sledovala vikomta Tulla, jak odjíždí na hezkém plnokrevníkovi. Viděla, jak přebírá zásilku tajných zbraní do skrytého podzemního bunkru. Tak zjistila, že Giandro Tull je tichý podporovatel dramatické vzpoury Šlechtického svazu.

To odhalení změnilo jejich vztah od základu. Protože jí však Giandro umožnil vypravit se na pomoc Paulovi, byla mu Jessica zavázána. Vyptala se ho na jeho tajnou činnost a on se jí svěřil, ale neodhalil onen hluboce osobní důvod, pro který se rozhodl podpořit svržení corrinského trůnu. Oba si teprve osahávali nové role a spojenectví.

Jessica se zaměstnávala vypracováním papírových objednávek pro přádelny lišejníkových vláken, ručně zapisovala do účetní knihy – byl to sice přežilý systém, ale připadal jí osvěžující. I vévoda Leto prováděl velkou část administrativní práce ručně.

Vzhledem ke společně sdíleným hlubokým tajemstvím Giandro Jessice věřil a rozšířil její roli v domácnosti, požádal ji, aby pomáhala s objednávkami zásob. Považovala ten úkol za výtečnou krycí úlohu a on jí dal volnost, aby obstarávala, co bude chtít. Jessica se z nostalgie pokusila sehnat dodávku luníků z Caladanu, jenže zjistila, že ten produkt už není k mání. Lámala si hlavu, co se asi děje na místě, které pořád vnímala jako domov.

Giandro Tull vedl vzkvétající obchody, některé tajně spojené se vzpourou. A nyní, poté co sardaukaři propátrali a očistili jeho operace, byl troufalejší. Jeho zjevná podpora Jaxsona Arua zřejmě začala brzy po jejich odjezdu. Jessica pořád netušila, co ho k ní vede.

Za tu krátkou dobu, kdy šlechtice znala, si ho oblíbila – v rámci hranic, které si sama stanovila. I když ji veřejně prohlásil svou konkubínou – což uspokojilo Bene Gesserit a další pozorovatele –, nedával najevo žádný romantický ani sexuální zájem, o ni ani o nikoho jiného.

Nebyl to vztah, za jaký ho mnoho lidí považovalo, ale fungoval pro ně pro oba. Ostatní ať si myslí, co chtějí. Ona mezitím udělá, co bude třeba, aby změnila své pověření a vrátila se zpátky k Letovi a Paulovi.

Povzdechla si. Za jiných okolností by se možná smířila s tím, že zůstane u rodu Tullů. Ne však poté, co poznala Leta. V něm, ve vévodovi z Caladanu, našla nejideálnějšího partnera, jakého si dovedla představit… dokonce i po té příšerné roztržce, která je rozdělila. Věděla, že o ní Leto pochybuje, její láska k němu však zůstávala silná. V očích Sesterstva se už dávno poskvrnila tím, že se rozhodla porodit Letovi vytouženého syna, místo dcery, kterou měla nařízeno odnosit…

Zaslechla, jak na chodbě před její kanceláří něco upadlo na zem, kolem se prohnal uniformovaný důstojník. Vzhlédla a pootevřenými dveřmi spatřila, jak si kleká, sbírá rozsypané papíry a cpe je do koženého kufříku. Byl to jeden z vojenských bodyguardů, kteří Giandra doprovázeli tam v horách při převzetí tajné dodávky zbraní. Sesbíral papíry ze země a pospíchal do vikomtovy kanceláře.

Jessica si všimla, že jeden z volných papírů prolétl pode dveřmi dovnitř, byl to nějaký technický výkres. Sebrala ho, ale důstojník už zmizel ve vikomtově kanceláři. Podívala se na plánek a zamrazilo ji – zdálo se, že se týká tajných dodávek a nových modelů zbraní.

Rychle vykročila chodbou, aby chybějící dokument důstojníkovi předala, měla na paměti jeho nervózní a naléhavý výraz. Protlačila se kolem úředníka hlídajícího vikomtovu kancelář, ten za ní poplašeně zavolal, jako by novou konkubínu nepoznal.

Giandro uslyšel rozruch, otevřel dveře kanceláře a podíval se na ni. „Jessiko! Copak se děje?“

Nervózní důstojník stál u širokého dřevěného stolu a pořádal si své dokumenty.

Jessica zvedla ruku s technickým výkresem. „Předpokládám, že tohle je něco důležitého.“

Důstojník vzhlédl od stolu a zhrozil se. „Já-já se moc omlouvám, můj pane! Je to z mé strany neodpustitelné selhání.“

„Ale zároveň šťastná náhoda.“ Giandro pozval Jessiku dovnitř, kývl na uklidnění zmatenému úředníkovi ve vnější kanceláři, pak zavřel dveře, aby měli soukromí. „Máme štěstí, že dokument našla Jessica, ne někdo jiný, kdo by nám mohl uškodit.“

Sklopila oči, hrála ostýchavou. „Nejsem tu proto, abych hrála nějakou politickou roli.“ Všimla si modré spirály znaku Tullů uprostřed stolu, částečně zakryté papíry.

„Poznámka poznamenaná moudrostí Bene Gesseritu,“ řekl. „Ale samozřejmě si vážím vaší moudrosti a názorů. Toto je Lef-major Zaldir, jeden z našich expertů zabývajících se novým projektem.“ Věnoval důstojníkovi významný pohled. „Jessica je plně zasvěcena do našich plánů a já jí absolutně věřím.“

Zaldira to poplašilo a překvapilo zároveň. „I… i v tomhle, pane?“

„I v tomhle.“

Jessica se podívala na nákres. „Tento model neznám. Sledovala jsem předchozí dodávku zbraní, i když tajně. Byly tyto zbraně mezi nimi?“

Giandro jí věnoval vřelý úsměv. „Je znepokojivé, že jste mě špehovala, a ještě znepokojivější, že se vám to povedlo, ale nakonec to bylo k dobru věci. Tím, že víte o našem úsilí, se nám spousta věcí zjednodušila.“

Zaldir si vzal papír zpátky a zařadil ho na patřičné místo. Tvářil se úzkostně. „První prototypy rušiče štítů jsou zabaleny a připraveny k odeslání.“ Znovu vzhlédl k Jessice, na čele se mu perlil pot. „Ona… ona ví o…?“

„Ano, ví o tom, že nová dodávka je určena pro Jaxsona Arua.“

Jessica na sobě nedala nic znát, ve skutečnosti o tom nevěděla. Promluvila tlumeným hlasem: „Není mi po chuti záliba toho člověka v okázalých a krvavých akcích.“ Leto se na Otoriu stal svědkem masakru a jako jeden z mála mu taktak unikl. Spousta ostatních nevinných obětí zahynula a jím ten incident hluboce otřásl.

Giandro, znepokojený Jessičinou očividnou rezervovaností, jí pokynul, aby se posadila vedle Zaldira do jednoho ze starých křesel, také nesoucích znak rodu Tullů. Zachmuřeně prohlásil: „I když podporuji Šlechtický svaz – z důvodů, které shledávám dostatečnými –, nesouhlasím vždy s Jaxsonovou taktikou. Dal bych přednost méně násilnému, ale účinnějšímu přístupu. Proto také návrh nové zbraně slouží obranným účelům, ne útočným.“ Rozhlédl se po kanceláři, jako by si chtěl znovu ověřit, že jsou tu v bezpečí. „Tento pokoj je zablokovaný a krytý. Můžeme mluvit volně. Lef-majore, řekněte jí o rušičích.“

Důstojník se pořád tvářil stísněně nad tím, že Jessica byla přivedena do okruhu zasvěcených. Přitáhl si technickou dokumentaci. „Tyto přístroje srovnají hrací pole a dají našim spojencům stejnou pozici proti mnohem vybavenějšímu imperiálnímu nepříteli.“ Očividně ho více zajímaly technické detaily než vojenský protokol, během své řeči ožil. „Náš nový důmyslný rušič dokáže v rámci jistého dosahu vyřadit z činnosti osobní štíty. Jakmile se zařízení aktivuje, budou naši protivníci zranitelní vůči prostým projektilovým zbraním, šipkovým či jiným pistolím – což nečekají. Představte si neporazitelného sardaukara, najednou zlikvidovaného pouhými kulkami!“

Jessica si uvědomila důsledky a přikývla. Vynález a použití osobních štítů dělalo už tisíce let ze všech projektilových zbraní neškodné hračky. Nikoho by nenapadlo bránit se proti takové věci. Zavedení Tullových rušičů štítů by znamenalo zásadní obrat ve vedení války – další změnu.

Vikomt přelétl pohledem zprávu. „Jistě, na mnohem významnější pentaštíty a domácí štíty to nepůsobí. Ale páni, jaké překvapení to bude v boji nablízko!“

Přikývla. „Sardaukaři nebudou tušit, že povstalci mají takové prostředky. Pokud někdy vypátrají Jaxsona Arua nebo jeho základnu Šlechtického svazu, zaútočí ve velkém počtu.“ Dovolila si pousmání. „A sami se tím vystaví zkáze.“

Při nedávném tajném výletu na Caladan kvůli záchraně Paula se jí naskytla příležitost promluvit se synem, ale Leto byl pryč, odjel na nějakou vlastní záhadnou misi. Paul, vázaný mlčením, jí neprozradil, co otec dělá, ale od Giandra Tulla měla náznaky, že se Leto možná také sbližuje s rebely. Připadalo jí to nemožné… pokud pro to vévoda nemá nějaký další důvod.

Vzhlédla a viděla, jak šlechtici tančí v očích veselí. Řekl: „Pošleme dodávku prototypů na smluvené místo, tam si je Jaxson vyzvedne a předá rebelům. Nahraji mu k tomu vzkaz, aby pochopil skutečný význam toho vynálezu.“

Lef-major Zaldir si posbíral papíry. „Neoznačené bedny jsou připravené před vašimi stájemi, můj pane. Bezpečnostní služba vyklidí oblast, abyste mohl vzkaz nahrát. Můžeme ho zašifrovat a zakódovat do riduliánského krystalu, aby nikdo než Jaxson Aru nahrávku nespustil.“

Giandro se zvedl ze svého místa za starožitným stolem. „Jessica bude přitom stát vedle mě. Chci mít svou novou konkubínu po boku.“

Jessika zpanikařila. Co když tu zprávu uvidí Leto, například během jednání s vůdcem rebelů? „Raději bych se veřejně nevystavovala, můj pane.“

Zasmál se, nechápal její obavy. „Žádné starosti, bude to velice důvěrná zpráva.“ Oblékl si hnědý vojenský kabátec se stříbrnými a zlatými epoletami a šňůrami a připravil si znění vzkazu.

Posuzujte nás nikoli podle slov, ale podle činů – ač i ty se mohou měnit podle okolností. Člověk zvenčí nikdy nepozná skrytý záměr našich srdcí.

Benegesseritská Kniha Azhar, komentáře k výcviku

Urdirektorka Malina Aruová nevěřila, že by ji ochránila i ona dokonalá bezpečnostní služba pevnosti CHOAM na Tanegaardu, zvlášť nyní, když Jaxson předpokládal, že matka podporuje jeho záležitost. Byl přesvědčen, že se staví za násilné, chaotické svržení corrinského impéria, nikoli za umírněné přeformování vlády.

Poté co Malina opustila Jaxsonovo tajné velitelské centrum rebelů na izolovaném Nossusu, přicestovala sem na Tanegaard na setkání se svými zbylými dvěma dětmi, těmi spolehlivými. Společně proberou, co si počít s Jaxsonovou děsivou radikální frakcí. Doufala, že ve svých pochybách není osamocena.

Její soukromý letoun se vynořil z gildovního korábu nad Tanegaardem. Malina coby urdirektorka společnosti Combine Honnete Ober Advancer Mercantiles si mohla upravit vesmírné cestování podle svých potřeb. Po tom, co slyšela a viděla na Nossusu, nedbala na obtíže, které způsobí jiným, třeba i těm nejmocnějším rodům landsraadu. Obrovské plavidlo dopravilo její loď, opustilo oběžnou dráhu, jasnozřivý kormidelník zakřivil prostor a koráb pokračoval dál. Cestující na jeho palubě si tu zajížďku nejspíš ani neuvědomili.

Frankos a Jalma byli také na cestě. Její syn coby loutkový prezident CHOAM zatáhne za podobné provázky a přispěchá na Tanegaard. I Jalma, lady a hybná síla rodu Uchanů, si dokáže zařídit rychlý převoz. Když je matka svolala, použila kódové slovo, které znamenalo povolání do zbraně. Nepochybovala o tom, že oba přispěchají co nejrychleji.

Jaxsona je třeba umírnit.

Malinin soukromý pilot jí sloužil už dlouho a věděl, že nemá vést plané řeči. Chladně a profesionálně vezl urdirektorku dolů ke kyklopským budovám na Tanegaardu, mohutným hranatým stavbám, které vypadaly, že by přežily i výbuch supernovy. Malina vyhlížela z okénka a nepřítomně přitom hladila stříbrné kožichy Hara a Kara, svých dvou trnopsů. Její mazlíčci jí leželi na palubě u nohou, ochotně ji doprovázeli na každém kroku.

Pancéřované zakódované sejfy Tanegaardu obsahovaly tajné finanční, obchodní a personální záznamy, k nimž Impérium nemělo přístup, zvlášť ne sám imperátor. Takové informace byly naprosto důvěrné, mnoho vypovídající a dokonce usvědčující, ale pod ochranou CHOAM byly v bezpečí. Bez důvěry v naprostou diskrétnost by mnohé rody landsraadu upustily od obchodování. Pokud by se snad Shaddam pokusil nasadit sílu a získat ty údaje pro nějaké krátkozraké politické účely, každý urdirektor by záznamy jednoduše nechal zlikvidovat, místo aby je předal.

Správci CHOAM získali Tanegaard, málo známou planetu s nevýznamnými přírodními zdroji, v raných dnech Impéria. Společnost si vybudovala své korporátní ústředí v nedobytné citadele. Úředníci tu žili a sloužili CHOAM po mnoho generací, jen málokdo z nich kdy opustil planetu, ba nejevili ani chuť to udělat. Žili v obrněných enklávách, zaměstnaní záležitostmi galaktické říše, zahrnující milion světů.

Malinina loď hladce klesala klidným nebem. Coby urdirektorka se bude muset setkat se svými tajemníky, vedoucími divizí a obchodními řediteli, ale pravý důvod schůzky s Jalmou a Frankosem odhalit nemohla. Její dlouhotrvající zapojení do širšího a opatrnějšího hnutí Šlechtického svazu bylo dobře střeženým tajemstvím, kdyby se někdy odhalilo, znamenalo by to konec nejen jejího postavení, ale i pozice CHOAM v Impériu. A jakákoli podpora Jaxsona by byla ještě tisíckrát zhoubnější.

Plavidlo přistálo ve vnějším portu obřího centrálního komplexu, dvacet pater nad zemí. Urdirektorka vystoupila s pozornými trnopsy po boku. S obdivem vzhlédla ke kolmé kamenné stěně citadely. Kámen byl hladký a neprostupný a opevněné zdi tak silné, že by přečkaly i dopad havarované kosmické lodi. Aspoň jí to tak bylo řečeno.

Budova citadely byla plná zabezpečených konferenčních místností, audienčních prostor a soukromých kanceláří, knihoven dat s šigafilovými cívkami a stohy tenkých riduliánských krystalů. Trezory se táhly celé míle a jen armády spolupracujících mentatských knihovníků se dovedly aspoň částečně vyznat v organizační struktuře a vyhledat uložené informace.

Pod vlajkami s černými, rudými a žlutými kruhy společnosti CHOAM stála vojenská kohorta firemních pomocníků a správců. Přistoupil k ní její vlivný pobočník – Holton Tassé –, vysekl ráznou úklonu a přitom předstíral, že si nevšiml párku dravých trnopsů. Přestože byl považován za nižšího funkcionáře CHOAM, třímal tento muž více moci než většina landsraadu. Mnohokrát se na něj spolehla.

„Urdirektorko, když jsme se dozvěděli o vaší nečekané návštěvě, upravili jsme svůj rozvrh, uspořádáme vám tolik schůzek, kolik si jen budete přát. Máme seznam vyslanců, kteří s vámi mohou jednat. Jsme ochotni zkrátit setkání na pětiminutová.“

„Omezte vše na minimum,“ nařídila Malina a vykročila vedle něj s trnopsy v patách. „Udělám, co je třeba udělat v zájmu společnosti, ale kromě urdirektorky jsem i matka. Jalma a Frankos musí dostat přednost. Až dorazí, pošlete je za mnou a všechno ostatní v mém rozvrhu zrušte.“

Procházela bludištěm kanceláří, administrativních skladů a schůzovních místností. Obrovské chodby byly dost široké na to, aby pojaly pomalé suspenzorové vozíky, které jimi proplouvaly a převážely dodávky a osoby z kanceláře do kanceláře. Obrátila se k Tassému. „První poradu mi naplánujte za půl hodiny. Zařídíme, co stačíme.“

Malině na Nossusu neušel Jaxsonův dychtivý úsměv, když se holedbal svými nebezpečnými plány. Potěšený její domnělou podporou jí s velkou pompou představil členy svého radikálního vnitřního kruhu. Všichni z nich dříve podporovali umírněné hnutí Šlechtického svazu, ale netušila, že jsou natolik netrpěliví, aby se připojili k synově radikální frakci. K dalším prominentním členům jádra patřily hlavy rodů Londineů, Fenimerů, Mumfordů, Myerů, Voků, Ellisonů a dokonce i nově zverbovaný vikomt Giandro Tull.

Nejvíc se však Jaxson holedbal svým čerstvým spojenectvím s vévodou Letem Atreidem z Caladanu, mužem pověstným věrností kodexu cti. Fakt, že se vévoda přidal nejenom ke Šlechtickému svazu, ale i k Jaxsonovým extrémním snahám, hodně vypovídal o všeobecné zášti vůči corrinským imperátorům…

Malina se ale dokázala od svých citů odříznout. Příštích několik hodin absolvovala šest schůzek za sebou v ultrasoukromé konferenční místnosti bez oken a s jedinými silnými kovovými dveřmi. Její obchodní společníci by nepoznali, že je rozptýlená. Urdirektorka jim naoko věnovala plnou pozornost, odcházeli spokojení. Kdykoli jindy by takové záležitosti považovala za významné, ale nyní všechno bledlo před jejími vlastními prioritami. Trnopsi vycítili paniččinu stísněnost a byli ve střehu, uši nastražené.

Malina si dala lahodný oběd a během něj vyřídila další záležitosti, pak absolvovala řetězec schůzek a po nich se konečně mohla jít vyspat. Následující ráno zahájila sérií bleskurychlých konzultací ve své rozlehlé kanceláři, každému z poradců věnovala nanejvýš pět minut, jak Tassé slíbil. Přistihla se, že je čím dál napjatější, netrpělivější a ustaranější.

Poté co níže postavení pracovníci odkvačili splnit její pokyny, předstoupil Holton Tassé s upozorněním. „V době vaší nepřítomnosti jsme zjistili něco znepokojivého, urdirektorko.“ Položil na stůl dokument. „Nechal jsem o tom sepsat zprávu.“

Malina přelétla pohledem shrnutí a zvedla k němu oči. Tvář jí hořela. „Narušení bezpečnosti v ústředním trezoru? V našich černých archivech?“ Nedokázala potlačit paniku. Tam se ukrývaly ty nejvýbušnější, nejožehavější záznamy, které si CHOAM uchovávala jen jako poslední páku k ovládání vzpurných rodů, dokonce i imperátora.

„Nařídil jsem toto šetření v okamžiku, kdy jsme to zjistili, ale k narušení zřejmě došlo už před nějakou dobou.“ Tassé byl vysoký člověk s kudrnatými světlými vlasy, na temeni už řídnoucími. „Ten zločin byl mazaně proveden i zamaskován, ale máme nový forenzní systém, který se umí zanořit do hloubkových dat lépe než předtím.“

„Kdo to provedl? Jak se to stalo? Černé archivy!“

Tassé se rozhlédl, aby se ujistil, že všichni ostatní zaměstnanci odešli. Spousta úředníků čekala ve vnější kanceláři, až je Malina přijme.

„Někdo obešel bezpečnostní kódy, urdirektorko, a byl dost chytrý na to, že nenechal žádné stopy své identity. Zdá se, že data byla okopírována, ne ukradena ani vymazána.“

„Měly to být naše nejchráněnější záznamy v nejzabezpečenějším ústředním trezoru.“ Zuřila, věděla, co černé archivy obsahují: doklady o spojenectví a korupci v Impériu, nejprůkaznější materiál k vydírání, výbušné informace o tajných setkáních – systém, díky němuž byly některé rody udržovány na výsluní, kdežto jiné v ústraní.

Zhluboka se nadechla. „Mám toho už tak na uvažování dost. Kdyby se informace z černých archivů objevily na veřejnosti, následovala by krvavá občanská válka. Co můžou mít pachatelé v úmyslu? Dostali jsme nějaké hrozby nebo ultimáta?“

„Ne, nedostali. Je to velice podivné.“

S ohledem na tuto nevyřešenou záležitost Malina odvolala všechny ostatní porady toho dne, k velkému zklamání těch, kteří byli přesvědčeni, že přicházejí s naléhavým problémem. Tassé byl poslán pokračovat v šetření.

Na konci odpoledne dorazili na Tanegaard Frankos a Jalma. Když viděli matčinu náladu, zatvářili se poplašeně, ale byli svědomitě připraveni udělat, co po nich jejich matka a urdirektorka bude žádat.

Malina si zabrala uzavřenou konferenční místnost a usedla v ní s dcerou a synem. Trnopsi zaujali místa u dveří.

I když se s dětmi nějakou dobu neviděla, nehrnula se je obejmout, neprojevila žádnou mateřskou vřelost. V rodině Aruů se podobné vztahy nepěstovaly. Byli mocní, bohatí, ctižádostiví a spokojení, avšak beze smíchu, objetí či polibků. Urdirektorka stanula před svými dětmi, čelila jejich tázavým pohledům a dlouho mlčela.

Frankos byl vysoký a štíhlý, přes rozvážné vystupování a ocelově šedé vlasy působil mladistvě, Jalma měla krátké tmavé vlasy a volila konzervativní způsob oblékání planety Pliesse. Frankos se coby loutkový prezident CHOAM naučil, jak ovládat emoce a hrát ožehavé politické hry, ale Jalma projevovala netrpělivost podobně jako Jaxson, například když zařídila vraždu svého sešlého starého manžela, který se už roky potácel na prahu smrti.

„Proč jsme tady, matko?“ spustila. „Byla jsem uprostřed důležitého jednání o hederovém dřevě a Frankos předsedal meziplanetárnímu summitu ve Stříbrné jehle na Kaitanu.“

Místo aby se Malina ospravedlnila, jen si složila útlé ruce na stole před sebou. Dokud nebude mít víc informací o vloupání do černých archivů, nezmíní se o něm. Prozatím se omezila na původní účel, pro který je sem oba povolala. „Jistě, a já bych zase byla raději doma na Tupile, ale jde o Jaxsona. Právě jsem se setkala s ním a s jeho skupinou nebezpečných rebelů a vím přesně, co mají za lubem.“ Přimhouřila oči. „A vím, že jste mu oba soukromě přislíbili podporu. Vážně jste tolik nespokojení se zákulisní prací Šlechtického svazu? Nedokážete počkat na rozpad Impéria způsobem, který máme pevně v rukou?“

Jalma se rozčileně opřela na židli, uhladila si upjaté, konzervativní šaty a neřekla nic.

Frankos se zatvářil rozpačitě. „Navštívil nás, matko, každého zvlášť a vysvětlil svůj plán na zrychlený postup. Vyslechl jsem ho, ale přímo jsem ho nepodpořil. Je velmi… přesvědčivý.“

Jalma vypadala rozčileně. „Jen jsme mu vyhověli, matko. Víš, že je nebezpečné Jaxsona nevyslechnout. Předstírali jsme, že s ním souhlasíme.“ Vyrazila ze sebe podrážděný povzdech. „Právě jsem se ujala vlády nad Pliesse – myslíš si, že chci, aby nás bombardoval z vesmíru v rámci nějaké další grandiózní akce?“

„Jaxson možná věří, že jsme vyjádřili zájem, když ne přímo podporu, ale my ho nijak nepovzbuzovali,“ tvrdil Frankos.

„Jistěže máme zájem – kdybych věřila, že uspěje,“ řekla Jalma. „Přetvořil by Impérium o století dřív, než předpokládá náš plán. Šlechtický svaz by se stal skutečným, ne jen teoretickým.“

Malina se pomalu a pozorně dívala z jednoho na druhého.

Frankos se zakabonil. „Jak tě Jaxson dostal na ten svůj nový ukrytý svět? Drží to místo v nesmírné tajnosti.“

„Přišel ke mně se stejným návrhem, jaký předložil vám.“ Věnovala jim shovívavý úsměv. „A já ho také vyslechla. Nejsem slepá vůči faktu, že jeho frakce získává podporu a moc. Kdybych dokázala lusknout prsty, zbavit se Corrinů a osvobodit milion planet, pak bych to samozřejmě udělala.

Jenže Jaxson je nebezpečný. Zřekla jsem se ho před celým landsraadem, v rámci oficiálního prohlášení CHOAM a také coby jeho matka. A přece jsem dost moudrá na to, abych jeho nevázanost využila k našim vlastním účelům, pokud to prospěje našemu hnutí. Proto jsem jela na Nossus a předstírala, že podporuji jeho extrémistické úsilí. Viděla jsem, jak početná je ta jeho odštěpenecká skupina.“ Přimhouřila oči a pronikavě se na ně zadívala. „Kde v tomto rozvržení stojíte vy?“

Ulevilo se jí, když viděla, že jejich rozhořčení a odpor nejsou předstírané.

„Ve skutečnosti se ho bojíme, matko,“ připustil Frankos.

Jalma se napřímila. „Je jako demoliční koule a já se mu nechci připlést do cesty. Nedovedla bych ho zastavit, i kdybych to zkusila.“

„Otázka je, jestli se ho pokusíme zastavit, nebo bezvýhradně přijmeme jeho alternativní řešení,“ nadhodila Malina. „To je to, co si musíme rozhodnout.“

Maškaráda může nabídnout frivolní zábavu, nebo posloužit zhoubnému účelu. Největší riziko spočívá v tom, že zapomeneme odložit masky.

Vévoda Leto Atreides, dopisy synovi a dědici

Planeta Nossus vypadala mírumilovně a venkovsky, s rozlehlými loukami, vzrostlými trsy ostré trávy a potulujícími se stády zvířat. Nebe bylo modré a jasné, ošidně prosté jakýchkoli hrozeb.

Leto věděl, že to všechno je jenom iluze.

Jaxson Aru a jeho zapálení revolucionáři si vybrali tuto odlehlou planetu pro plánování násilného svržení Impéria. Leto předstíral, že se připojil k jejich frakci, i když se to vzpíralo samotné podstatě jeho osobnosti. Spolupracoval s Jaxsonovou obsesí a odhodláním, tvářil se, že souhlasí s vendetou namířenou na rod Corrinů.

A Jaxson věřil, že to myslí upřímně. Považoval získání vévody Leta za nejsilnější schválení vlastního cíle. Leto se nyní cítil lapený ve lvím doupěti, ale musel v té šarádě pokračovat, získat si důvěru rebelů, aby je pak mohl zničit. Imperátorovým sardaukarům se vzpouru zlikvidovat nepodařilo, ale on sám by snad mohl uspět. Nikdo jiný se nenacházel ve stejně výhodné pozici.

Ve volné krajině si Jaxson vybudoval sídlo, které zahrnovalo i přilehlý hangár a pole obdělávaná údajnými farmáři, což byla ve skutečnosti jeho soukromá armáda fanatiků. Tato kmenová skupina zpočátku jednala s Letem s jistým podezřením, ale Jaxsonova srdečná podpora většinu pochyb potlačila. Zdálo se, že vůdce rebelů prahne po uznání a přátelství.

Nedlouho předtím odjela Malina Aruová, poté co se setkala s úzkým jádrem odhodlaných povstalců. Leto s úžasem sledoval, že se chapadla Šlechtického svazu natáhla až k samotné urdirektorce CHOAM. Zůstával na pozoru, aby zachytil každý detail jejich plánů, ale komentáře si nechával pro sebe.

Jaxsonova matka byla mazaná obchodnice, opatrná v odhadech, schopná skrývat své pravé myšlenky a emoce. Leto uvažoval, zda skutečně schvaluje činy svého syna, té černé ovce. Při setkání s jádrem rebelů mluvila opatrně, pronášela sliby, které s sebou nesly drobnou únikovou cestu do neurčita. Když urdirektorka odletěla za významnými záležitostmi CHOAM, ostatní spiklenci zůstali na Nossusu, aby dokončili plánování, ale i oni se chystali brzy odjet.

Leto byl představen Jaxsonovu vnitřnímu kroužku. Po několika dnech nadšených debat, táhnoucích se dlouho do noci, ostatní rebelové před příletem následujícího gildovního korábu vyspávali. Jaxson však vstal brzy a zastihl Leta už probuzeného a upíjejícího kávu v kuchyni hlavního domu.

Vůdce rebelů mu věnoval vřelý úsměv a pozvání. „Pojďte, zavedu vás na jedno velice speciální místo, Leto.“ Zdálo se, že se snaží utužit jejich vztah.

Leto byl ve střehu. „Děláme plány bez ostatních?“

„Jen vám chci něco ukázat. Něco… velice osobního.“

Leto se podřídil a následoval ho ven. Prošli kolem nově vybudovaného hangáru za hlavním domem. Pracovní četa tam laserovými řezáky a svářečkami rekonstruovala charakteristickou imperiální pokladní loď, kterou Jaxson nějakým způsobem získal během útoku na palác. Ukradl i celý poklad solárových mincí a určil ho k financování různých povstaleckých činností.

Jaxson se zastavil a pohlédl do otevřeného hangáru. „Opravy budou brzy hotové. Loď dostane nové motory, bude připravena vzlétnout – kdykoli a kamkoli si usmyslím.“

Leto hleděl na to podivné plavidlo. „Tohle jste mi chtěl ukázat?“

Jaxson mávl rukou. „Ne… to není ono. Pojďte se mnou.“

Na kopci nad hlavním domem zavedl Leta do hájku hubených olivovníků. S očividnou úctou pohladil jejich šedozelené listy.

Leto se díval a poslouchal, nechal vůdce rebelů, ať se sám rozhodne, kdy promluví. Jaxson byl zvyklý pronášet plamenné projevy a provokativní návrhy, ale nyní jen procítěně zašeptal: „V sídle mé rodiny na Otoriu byl olivový háj, celá staletí starý, s majestátními stromy, které vyzařovaly klid a mír.“ Dlouze si povzdechl. „V našem posvátném olivovém háji jsem chápal své místo ve vesmíru. Všechno bylo, jak má být.“

„Pokoušíte se ho tady obnovit?“ zeptal se Leto, jak tak kráčeli hájkem.

„Tyto stromy jsou jenom pár let staré, ale mohou žít celá staletí,“ vykládal Jaxson. „Můj otec byl pochován v našem olivovém háji na Otoriu. Často jsem sedával u jeho hrobu a myslel na všechno, co mě naučil. Moje matka a ostatní v CHOAM ho považovali za přítěž, ale jen mu nerozuměli.“ Zavrtěl hlavou. „Když zemřel, matka mě vtáhla do podnikání CHOAM. Chtěla mě naočkovat, stejně jako vycepovala Frankose a Jalmu. Vzala mě do trezoru, do archivu v pevnosti CHOAM na Tanegaardu, nutila mě vysedávat na nekonečných schůzích ve Stříbrné jehle na Kaitanu. Zařídila mi plný přístup a přiměla mě porozumět složitostem velké galaktické společnosti.“

„Fungovalo to?“

„Matka podceňuje mé schopnosti ve všem.“ Jaxson si klekl u jednoho stromku a pohladil jeho šedý kmen. Zdálo se, že v duchu vidí olivový háj jako rozlehlý, prastarý. „Byl jsem mimo rodinné sídlo, když se Shaddam Corrino rozhodl anektovat Otorio. Vykořenil a zoral náš krásný hájek. Znesvětil hrob mého otce a postavil na jeho místě muzeum.“ Z jeho slov odkapávala hořkost jako kyselina.

„Matka chtěla podkopat Impérium a postupně přetvořit politický systém. Tehdy jsem se rozhodl, že její snahy urychlím.“ Nuceně se zasmál. „Těší mě, že teď věří, že moje cesta je ten nejlepší postup vpřed, k rozbití zkostnatělého Impéria, ke svobodnému životu v novém společenství.“ Sevřel ruku na Letově rameni. „A vy mi s tím pomůžete, příteli. Společně vykonáme veliké věci.“

„Už jsme vykonali,“ řekl Leto. „Považuji naši činnost na Issimu III za důkaz, že ta alternativa funguje.“

Tvář jeho společníka se napjala. „Ano, díky tomu se posílila má pozice. To vám uznávám.“

Letovi se ulevilo, že Jaxsonovi vymluvil další bolestné „velkolepé gesto“ – místo aby rozpoutal příšernou pohromu na už tak dost postiženém koloniálním světě, zajistil vůdce rebelů jídlo, výbavu, zásoby, všechno, co planeta Issimo III potřebovala. Nyní se tam jeho jméno oslavovalo, nikoli zatracovalo, ale Leto si nebyl jistý, zda jeho společník ví, co si s tím pocitem počít.

Než se vrátili do hlavního domu, byli už ostatní vzhůru, většinou sbalení k odjezdu. Ve velkém salonu se zaníceně hádali Andros Fenimer a Bos Mumford – ne o povstaleckých plánech, ale nad nějakým sportovním kláním.

Tuarna Voková, jedna z těch, kdo byli ubytovaní v hlavním domě, si už přesunula cestovní zavazadla do haly, ještě stále rozčilená po večerní debatě. Věnovala Jaxsonovi chladný pohled, jemuž nerozuměl. I když měla být oddaná Jaxsonově extrémní taktice, chovala se ta hubená tvrdá žena během schůzí protivně, ba přímo nepřátelsky.

Vůdce Šlechtického svazu ji uviděl a poctil ji oslnivým úsměvem. „Ach, Tuarno, co kdybys projevila trochu nadšení aspoň poslední den s námi? Vracíš se do vlastních držav, myslel jsem, že budeš mít radost.“

Její výraz potemněl, Leta si zřejmě vůbec nevšimla. „Domů možná, ale stejně pod tvým podpatkem.“

„Pod mým podpatkem?“ Zasmál se. „Po celých generacích útlaku ti vadí malé pobídnutí, abys vyšla po správné stezce?“

Odfrkla si a obrátila se k němu. „Podporuji tvou ušlechtilou věc, o tom není pochyb. Ale tvé metody nátlaku byly zbytečné a urážlivé.“

„Já bych to nazval jen připomínkou, drahá Tuarno. Žádným nátlakem.“

„Co tím myslí?“ Leto se pokoušel dát jednotlivé dílky dohromady.

„Tuarna Voková vede velmi mocný rod vládnoucí několika významným průmyslovým planetám. Před lety odeslal rod Voků do Impéria rozsáhlou dodávku baterií, které se ukázaly jako vadné a byly by poškodily všechny uživatele. Na vadu se přišlo, když byly baterie na cestě do obchodního transferového komplexu, moc pozdě na to, aby se náklad stáhl. Ten debakl by znamenal příšernou ránu pověsti a spolehlivosti rodu Voků.“

Jaxson zvedl prst, zatímco Tuarna před ním zuřila. Pokračoval: „Aby se zabránilo všeobecné ostudě, zařídila drahá Tuarna, aby byl transportér sabotován a zničen v tranzitu. Vyplnila příslušné formuláře a vynahradila všechny ztráty rodiny pojištěním. Náklady padly na bedra dopravní společnosti.“

Leto přimhouřil oči, vstřebával tu informaci. Ostatní v místnosti se zastavili a poslouchali.

„A co hůř,“ pokračoval Jaxson, „při tom příhodném zničení nákladu vzala zasvé i osobní fregata a zahynul jediný dědic rodu K’Urunuů. Kdyby se taková informace dostala na veřejnost, rozhodně by to vyvolalo krvavou roztržku mezi rody K’Urunuů a Voků, nemluvě o tom, že by Tuarnina rodina přišla na buben kvůli pojišťovacímu podvodu. Zkrátka, rod Voků by se rozpadl, pokud by se ty informace dostaly na veřejnost.“

Tuarna připomínala ledovou sochu. „A ty o tom teď mluvíš přede všemi těmito lidmi?“

Jaxson se rozhlédl po místnosti a mlaskl jazykem. „Bude to naše malé tajemství, ano? Už jen tím, že známe svá jména a tváře, máme na sebe všichni navzájem páky k vydírání.“ Najednou nepůsobil tak odměřeně, zase se proměnil v rebela. „Ale proto tady nejsme, že ne?“ přimhouřil oči a znovu se rozhlédl po salonu, kde ostatní napjatě poslouchali. „Jsem rád, že s vámi se všemi můžu počítat.“

Odkráčel s Letem do nitra domu.

Domácí personál působil neškodně a poslušně, Leto však věděl, že to jsou všechno oddaní zabijáci, obránci této skrýše. Ale přestože toto utajené operační centrum střežilo přes sto bojovníků, dokázali by jen málo, kdyby dorazili sardaukaři.

Jakmile se mu povede dostat se z Nossusu, vyšle naléhavou tajnou zprávu na Kaitan a odhalí vzpouru Shaddamově spravedlnosti. Nahrnou se sem imperiální vojáci a vymažou násilnické srdce Šlechtického svazu…

Na prahu snídaňového salonu přerušil jeho napjaté myšlenky známý hlas. Obrátil se a uviděl štíhlého postaršího muže, který na něj spustil: „Leto, můj příteli, dnes odjíždím na Cuarte a trvám na tom, abyste mě tam navštívil.“ Rajiv Londine měl ulízané šedé vlasy, na sobě sytě oranžové a rudé oblečení, tradiční úbor svého lidu. Stál tam se svým hlavním správcem Rodundim, mužem s protáhlou tváří.

Londine byl jízlivý kritik Shaddama Corrina. Jen o pár měsíců dříve – zdálo se to jako věčnost – hrabě Hasimir Fenring dokonce navrhl, že Letovi zařídí manželství s Londineovou dcerou, za podmínky, že Leto toho otravného šlechtice zničí. Leto odmítl z důvodů cti, dávno předtím, než zjistil, že ten člověk má něco společného se Šlechtickým svazem.

Pokusil se odpovědi vyhnout. „Musím zpátky na Caladan.“

Jaxson nadšeně vešel mezi ně. „Vzpoura je všude!“ Promluvil hlasitě, aby ho slyšeli všichni. „Schvaluju spojenectví mezi rodem Atreidů a rodem Londineů.“ Tenké rty se mu prohnuly úsměvem. „Společně můžete vybudovat komerční síť, která vyplní prázdno po rozpadlém corrinském Impériu.“

Leto odpověděl vyhýbavě: „Zabýval jsem se tím, jak posílit bohatství a držby rodu Atreidů. Proto jsem poslední dobou trávil čas na Kaitanu.“

Několik rebelů poblíž nezdvořile zahučelo. Pak se Londine zeptal: „A jak to dopadlo, Leto? Hrabě Fenring se vás pokusil přimět, abyste mě zradil, a mou krásnou dcerou před vámi mával jako odměnou.“

„Vikka je vážně krásná, pane, ale za největší úplatek považoval hrabě držby rodu Londineů.“

„Možná že stejného cíle dosáhneme čestnější cestou.“ Londine povytáhl obočí, ale jeho výraz zůstával nečitelný. „Vy a já už máme jisté společné obchodní zájmy a bylo by dobré, kdybychom o nich mluvili otevřeně.“

Leto se kousl zevnitř do tváře, aby udržel neutrální výraz. „Jaké společné obchodní zájmy?“

Hlavní správce Rodundi rychle zasáhl: „Můj pane, měli bychom být opatrní, dokud nebudeme mít příležitost předvést vévodu Letovi naše operace.“ Rodundi se naklonil blíž a Leto vycítil, že ten člověk je… jaksi mimo. Měl prázdný, těžko rozluštitelný výraz, vznášel se kolem něj náznak divného a nepříjemného pachu.

Londine se nechal hlavním správcem odvést, zavolal jen přes rameno: „Stejně trvám na tom, abyste přijel na Cuarte, jak jen budete moci.“

„Leto prozatím zůstane se mnou na Nossusu,“ oznámil Jaxson tak, aby to všichni slyšeli. „Po našem velkém úspěchu na Issimu III spolu musíme probrat další plány.“

Leto se nemohl dočkat, až se dostane z područí toho muže. Od chvíle, kdy se setkali nad planetou Elegy, ho vůdce rebelů nespustil z očí. Imperátor Shaddam jistě čeká na zprávu. Gurney Halleck už určitě dorazil do imperiálního paláce se skrytým krystalem se vzkazem, který vysvětloval, jak se Leto hodlá infiltrovat mezi rebely a pak je zničit.

Ale nemůže dělat nic, dokud se nezbaví přítomnosti Jaxsona Arua…

V půli dopoledne odcestovali další radikální šlechtici, vystoupali dopravím raketoplánem na rozlehlé prázdné nebe Nossusu. Leto zůstal s Jaxsonem a jeho domácími bezpečnostními silami, jak se po něm chtělo. Musel sehrát svou úlohu správně. Kdyby o něm tito lidé zapochybovali, nepřežil by ani cestu domů.

Srdce mu ztěžklo. Věděl, že Paul je schopen vládnout Caladanu, zvlášť pod vedením Thufira Hawata, Duncana Idaha, doktora Yueha a Gurneyho Hallecka. Leto byl duchem mimo celé měsíce, připadalo mu, že bez Jessiky nemá co ztratit. Bez nejdražší Jessiky…

A tak riskoval všechno.

Z gildovního korábu, který se zastavil nad planetou, aby odvezl hosty, dorazil neoznačený náklad. Leto a Jaxson se vydali dodávku převzít, doprovázeni pracovníky sídla. Ti vynesli navršené bedny z malého přepravního plavidla.

Jaxson nechápavě studoval dodací list. „Já nečekal žádnou zásilku z Elegy… Á, je to od vikomta Giandra Tulla, jednoho z našich nejzanícenějších nových stoupenců! Znáte ho?“

Leto pokrčil rameny. „Znám to jméno, ale nikdy jsme spolu nejednali.“

Jaxson otevřel bedny a nadšeně hvízdl. „Prototypy zbraní!“ Vytáhl kovovou krychli se zapuštěnými čočkami, o straně široké asi jako jeho roztažená dlaň. „Tyto přístroje ještě nebyly pořádně testovány. Znám ale kvalitu vojenské techniky, kterou od rodu Tullů dostáváme, a vím, že se nám budou jistě velmi hodit.“

Převracel krychli v rukou a pokoušel se jí porozumět. Zalovil v bedně, našel zapečetěný holokrystal. Použil identifikační otisk, spustil přehrávání vzkazu, naklonil se dopředu a sledoval zprávu nahranou Giandrem Tullem.

Nahrávka ukázala pohledného šlechtice, hrdě a odhodlaně stojícího před bednami s novými prototypy. Byla pořízena za stájemi s jeho vzácnými koňmi. „Jaxsone Aru, posílám vám padesát rušičů štítů, přístrojů, které vyřadí z provozu osobní štít protivníka. Nepřítel se najednou ocitne bezbranný vůči tradičním projektilovým zbraním.“

Jaxsonovi se zaleskly oči, pohlédl na Leta. „Panečku! Díky tomu povraždíme i sardaukary, pokud je dostaneme do správné pozice!“

Ale Leto jen zíral na nahrávku, jako by zkameněl. Nechtělo se mu věřit vlastním očím.

Giandro pokračoval: „Má nová konkubína je mi důležitou poradkyní a já si vážím jejího názoru. Těšíme se na další spolupráci se Šlechtickým svazem.“

Na nahrávce měla kratší a tmavší vlasy, ale důvěrně znal ten oválný obličej, plné rty, klasicky krásnou tvář, kterou tak dlouho miloval… ženu, kterou si udržoval a hýčkal, matku svého syna.

Jessica stála po boku vikomta Giandra Tulla a hleděla na něj z nahrávky, jako by se mu vysmívala.

V konečném výsledku lze všechny odpovědi vztáhnout k melanži.

Vladimir Harkonnen, operační oběžník, ústředí v Kartágu

Baron Harkonnen stál v troskách rafinérie Orgiz a uvažoval o ztraceném bohatství. Byla to však potřebná oběť, aby svedla hraběte Hasimira Fenringa ze stopy pašeráckých operací jeho černého trhu.

Do nebe barvy jemného oranžového písku se nesl tmavý kouř. Melanžová sila, balicí jednotky, kasárna i přistávací plochy na konci uzavřeného izolovaného kaňonu byly srovnány se zemí bleskurychlým bombardováním z neoznačených útočných toptér.

Dělníci jeho rafinérie se museli cítit zrazeni, když plavidla bez varování zaútočila. Synovce Rabbana jistě nadchlo, když dostal tajnou instrukci, aby operace rozprášil a nenechal ani střípek, který by mohl najít Fenring nebo jeho neodbytný mentat Grix Dardik. Rabban barona často zklamal, ale když dostal šanci ublížit, zmrzačit nebo zničit, exceloval.

Inspekční jednotky na místě zkázy měly pouštní výbavu, filtrvaty a recirkulační obleky, ale baron takové pomůcky odmítl s tvrzením, že by vypadal slabý, zvlášť před hrabětem Fenringem. Díky neuvěřitelnému bohatství, které rod Harkonnenů získával z těchto melanžových operací – jak ze zdaněných dodávek Impériu, tak z podloudných příjmů od CHOAM –, si mohl koupit vody, kolik jen potřeboval.

Baron se rozhlížel po troskách Orgizu a tvář, hrdlo i nozdry mu v tom žáru a příšerném suchu hořely. Raději by si v Kartágu dopřál parní lázeň, ale nezbývalo mu než tuhle roli sehrát.

„Ti útočníci byli dobře ozbrojení a důkladní,“ poznamenal. „Ať to byl kdokoli.“

O pár dní dříve Fenring nějak zjistil souřadnice Orgizu a žádal, aby byli pašeráci zadrženi kvůli výslechu. Baron předstíral spolupráci a mezitím vyslal svého synovce, aby všechno zničil. Nyní musel před všetečným imperiálním inspektorem koření to zdání udržet.

Fenring se do něj zabodl pohledem. „Jako by někdo věděl, že sem míříme, hmmm?“

Baron věděl, že Rabban občas nedovede udržet pusu na zámek, a tak ho moudře poslal z Arrakis pryč. Obvykle by synovec bručel, že byl odvolán od sklizňových operací, ale tentokrát se vážně těšil, až se vrátí na Lankiveil, aby si mohl pohrát s atreidským zajatcem Gurneym Halleckem…

Hrabě se pod intenzivní sluneční září pokoušel ovládnout vztek. Jakmile harkonnenské lodě přistály mezi tou zkázou, Fenring vyběhl ven, jako by snad mohl něco zachránit. V troskách pořád hořely ohně. Mezi skalami uzavřeného kaňonu se válely spálené a zkroucené kusy kovu. Velké kusy útesů byly odříznuty laserovými paprsky a výsledná lavina kamení pohřbila všechno, co přímo nezničilo bombardování.

„Nejspíš operace nějakého konkurenčního pašeráckého gangu,“ nadhodil baron. „Ti zloději nemají žádnou čest a svědomí.“

„Hmmm,“ pronesl Fenring, ale dál to nerozvedl.

Vedle svého pána pobíhal Grix Dardik, pohupoval svou mohutnou hlavou na tenkém krčku, velkýma očima probíral detaily. Byl jako dětská hadrová panenka, plandavá a vytahaná. Prsty s výraznými klouby se mu neustále pohybovaly, jako by hrály na neviditelný hudební nástroj.

Výstřední mentat lezl po spálených kamenech, sykl, když se dlaní dotkl ještě horkého kusu plastoceli. Odkopl nějaké trosky, kovová příruba zaskřípala o kámen a zanechala stopu v sazích. Dardik se sklonil, aby to prozkoumal.

Napřímil se a obrátil se k Fenringovi. „Před lety tyto operace na Orgizu vzkvétaly, pane. Baronův nevlastní bratr, Abulurd Harkonnen, rafinérii dokonce rozšířil, ale byla zničena útokem červa.“ Dardik se zasmál. „Představte si obřího písečného červa, lapeného v tomto kaňonu, jak sebou hází!“ Znovu se zasmál, vzhlédl ke kouři vinoucímu se k nebi, ke zhrouceným stěnám kaňonu, k jasným stopám spáleniny na kameni. „Ale tohle podle mě nezpůsobil červ.“

„Díky za mentatskou analýzu,“ obořil se na něj Fenring. Vykročil dál a mumlal si pro sebe, ovšem tak hlasitě, aby to baron slyšel: „Ať to tu vedl kdokoli, byla to dobře financovaná operace. Investice na vybudování takové rafinérie by byla zdaleka mimo možnosti nějaké drobné pašerácké bandy. Ahhh, je v tom něco víc.“

Baron si upravil suspenzorový pás, aby se mu lépe pohybovalo ve zdevastovaném terénu, plavně se přenesl přes ohnutý kus kovu, dříve snad stěnu sila. „Melanž vytváří bohatství, můj drahý hrabě. Dokonce i pár propašovaných dodávek mimo planetu může přinést značný zisk. Pro ctižádostivého člověka by nebylo těžké zajistit si investora, který umí uvažovat dopředu, někoho, kdo je ochoten hodně riskovat s vidinou obrovského zisku.“

„Ale kdo by to mohl být, hmmm?“ uvažoval Fenring. „Takového náhlého přílivu bohatství by si v landsraadu všimli.“

Baron vykřikl rozkazy svým vojákům, kteří vystoupili z hlídkových vozidel. „Roztáhněte se! Pročešte ruiny. Jestli něco najdete, hlaste mi to – musíme se tomu dostat na kloub!“

Uniformovaní muži se rozběhli do hořících trosek. Všichni dostali tajný rozkaz, že nemají nalézt zhola nic.

Baron se obrátil zpátky k Fenringovi, zatímco obcházeli hromadu zhroucených balvanů. „Napadá mě jedna možnost, můj drahý hrabě. Existuje skupina, která potřebuje značné prostředky a je ochotna podstoupit obrovské riziko.“ Tučné rty se roztáhly úsměvem. „A takový příjem by se rozhodně nedostal do žádných imperiálních záznamů.“

Fenringova krutá očka zalétla k baronovi. „Co tím myslíte?“ Ta otázka zněla jako hrozba.

„Inu, Šlechtický svaz – to zákeřné, násilné buřičské hnutí. Jaxson Aru a jeho absurdní záležitost vytvořila rozruch a stála mnoho životů. Představte si, kolik peněz by ten člověk mohl získat na své krvežíznivé tažení, kdyby si vybudoval nezávislý kanál prodeje koření.“

Fenring si pohladil bradu. „Hmmm, nadnesl jste zajímavou možnost.“

Baron se usmál. Uvědomil si, že nalezl šikovné řešení, kterým by mohl Fenringa svést ze stopy, ale příští otázka hraběte vše zase vrátila zpátky. „Ale kdyby byla rafinerie Orgiz vybudována dobře financovanými teroristy Šlechtického svazu, kdo ji pak zničil?“ Ukázal na zkázu kolem sebe.

Baron pokrčil rameny. „Snad nějaká konkurenční skupina?“

„Nepravděpodobné,“ zamítl to Fenring. „To nedává smysl.“

„Takové záležitosti jsou na mě moc složité,“ odtušil baron. „Ale můžeme vznést dotaz k imperátoru Shaddamovi.“

Fenring zbledl a rychle se přesunul dál. Baron se pro sebe usmál, věděl, že použil dokonale odměřenou dávku provokace.

Hrabě Fenring už ukvapeně oznámil Shaddamovi, že zloději koření byli dopadeni a popraveni – dlouho před touto událostí – a nyní nemohl dopustit, aby se imperátor dozvěděl, že operace celou dobu pokračovaly dál. „Ahhh… hmmm, takovými věcmi bychom Shaddama neměli zatěžovat. Vy a já tomu přijdeme na kloub sami.“

„Nezapomínejte na mě,“ hlásil se Grix Dardik. Začenichal, sklonil se nad zhroucenými kamennými deskami a vší silou odsunul kámen stranou, až se rozletěly oblázky a zkroucené kovové tyče. „Něco jsem našel!“

Sáhl do rozšířené mezery a prohrabal ji. Pak vítězně zabral, zakroutil a konečně vytáhl spálenou paži ohořelé mrtvoly, ulomenou v lokti. „Našel jsem paži.“ Naklonil se blíž a očichal spálené maso. „Je to k něčemu, pane?“

Fenring se zamračil. „Raději bych našel toho člověka živého.“ Ukázal mentatovi, aby odnesl svůj nález k lodi. „Snad nám podrobná genetická analýza nabídne nějaké odpovědi. Prozatím pátrej dál.“

Baron se obrátil k vojákům a zvýšil hlas. „Pokračujte v hledání! Našli jste něco?“

Jeho muži vážně zavrtěli hlavami a zatvářili se ještě zaměstnaněji než předtím.

Pach kouře, prachu a spáleného masa v sobě nesl i sladký skořicový podtón melanže.

Když mi byl v mládí svěřen dohled nad Caladanem, připadal jsem si jako děcko hozené do hluboké vody, přinucené plavat.

Paul Atreides, vévodský dědic

Každý den znamenal směsici nejistot a otázek. Paul procházel zadním nádvořím hradu k málo využívaným atreidským stájím, směsi starých a nových budov v různých stádiích oprav.

Po této cestě chodíval jeho otec a děd a mnoho Atreidů před nimi. Paul si teď dělal starosti o vévodu tam kdesi mezi povstalci, o Gurneyho Hallecka, dopravujícího imperátorovi naléhavou zprávu, který se už měl dávno vrátit domů… a měl nesmírnou starost o matku, odvolanou Bene Gesseritem.

Uvažoval o předcích a napadlo ho, že každý předchozí vévoda nepochybně čelil výzvám považovaným za nepřekonatelné. Peskoval sám sebe, že si stýská na svou situaci, že se převaluje v sebelítosti. Litovat sebe, litovat minulosti ničemu neprospívalo. Kdežto budoucnost, to bylo něco jiného. Většinu z ní nedokázal ovládat, ale část osudu měl ve vlastních rukou.

Bál se, že dlouhotrvající vztah rodičů se nenapravitelně poškodil, každý z nich se rozjel do jiné části rozlehlého Impéria. Jeho starosti mírně tlumila hrdost na otcovo přesvědčení, s níž mu po dobu své nepřítomnosti svěřil dohled nad celou planetou, byť za pomoci výtečných mentorů a poradců.

Když spolu otec a syn mluvili naposled, vycítil Paul z vévody skleslost. Kdykoli se vynořilo téma matky, snažil se Leto zatajit své city, ale chlapec byl zběhlý v benegesseritských pozorovacích technikách, naučila ho to sama Jessica. Vévodu z Caladanu hluboce zraňovalo, že byl oddělen od své milované lady.

Paul nyní kráčel ke stájím a cítil jakýsi nejasný, příšerný záměr – nemohl před ním utéct, ať to bylo, co to bylo, nemohl se vyhnout nevyhnutelnému. Naopak, musel čelit potížím zpříma. Ale o co jde? To netušil.

A přece věděl, že jedině když zvládne tu nesmírnou výzvu, nalezne světlo. Naděje zářila jako vzdálená tečka v dálce, jako hvězda v temnotě.

Hlavní stáje byly prázdné, nějakou dobu neužívané. Paul kráčel po udusané podlaze, procházel skladištěm jezdecké výstroje, nadechoval se přetrvávajícího pachu zvířat, krmiva a mazadel. Zvědavě otevřel dveře vzadu, musel pořádně zatáhnout, protože se zasekly v rámu. Rezavé panty zaskřípaly a zasténaly.

Zaprášená chodba vedla do nejstarší části komplexu, kde děd kdysi choval své líté saluské býky. Paul smetl pavučiny a vešel do zešeřelé budovy, vzpomínal na historku, jak byl starý vévoda Paulus probodnut rohem a zabit zdivočelým zvířetem. Leto kdysi dávno hrozil, že nechá prázdné býčí stáje strhnout, ala pak si to rozmyslel. Možná si vzpomněl, jak moc otec ta mohutná zvířata a představení v corridě miloval.

Stáje měly klenutý strop, dírami ve střeše se linuly dolů paprsky slunečního světla. Nahoře na trámech máchali křídly drobní horští ptáci, jeden z nich se snesl dolů k Paulovi, jako by bránil svoje teritorium. Chlapec se přikrčil a pták nakonec zakroužil a vylétl zpátky nahoru.

Paul za sebou někoho uslyšel, obrátil se a instinktivně zaujal bojový postoj – ale objevil před sebou jen usmívajícího se Duncana Idaha.

„Já věděl, že sem nakonec přijdeš slídit, Paule. Jen mě překvapuje, že ti to trvalo tak dlouho.“ Popošel dopředu do světla, v němž tančila zrnka prachu jako miniaturní asteroidy. „Přinesl jsem tohle.“ Rozmáchlým pohybem toreadora mu předvedl banderilu s vybledlým peřím v atreidské zelené a černé barvě, dlouhou tyč, s níž matadoři vyráželi proti útočícímu býkovi. „Patřilo to tvému dědovi.“

Mistr meče mu to podal a Paul pocítil cosi jako posvátnou úctu, když tyč převracel v rukách. Zaznamenal tmavou skvrnu na peří. „To je krev?“

„Přímo z býka, který zabil starého vévodu. Zarazil mu banderilu do ramene, těsně předtím, než ho to zvíře nabodlo na rohy.“

Paul se otřásl. Tu historku dobře znal. Hlava obrovského býka nyní zdobila stěnu hradní jídelny.

„Po tragédii tvůj zarmoucený otec zahodil banderilu sem do kouta. Já byl tehdy mladý stájník a sebral jsem ji. Chci, aby sis ji vzal.“

Paul si banderilu prohlížel, představoval si, že by to byla jeho jediná zbraň proti rozzuřenému zvířeti.

Duncanova tvář se naplnila citem. „Tvůj děda ke mně byl hodný, když jsem byl dítě, které uprchlo před harkonnenskými bestiemi. A tvůj otec mi pomohl, aby se ze mě stal člověk, jakým jsem teď. Rodu Atreidů vděčím za všechno.“ Zvážněl a zachmuřil se. „Budu ti sloužit zdatně a oddaně až do posledního dechu.“

Paul, rozpačitý z Duncanova tónu, se pokusil porušit to napětí, uchechtl se. „Já vím, že ano, Duncane, a vážím si toho.“ Hrdě zvedl banderilu, připadala mu křehká a zároveň nebezpečná. Napadlo ho, co by na to řekl otec, že ji má. „Díky za dárek.“

„Původně jsem si ji nechával pro sebe jako památku na starého vévodu,“ dodal Duncan, „protože pro mě hodně znamenal. Ale teď si myslím, že bys ji měl mít ty. Nestačil jsi svého dědu poznat.“

Dospívající chlapec převracel zbraň v rukou, znovu si prohlédl prastarou zaschlou krev na ostrém konci. „Můj život taky trochu připomíná boj s býky. Musím se rychle rozmýšlet, čelit nebezpečí a někdy mi to připadá jako představení.“

„Přesně tak, mladý pane.“ Duncan vypadal, že ho to srovnání pobavilo. „A když jsme u toho, už ses po hradě potuloval dlouho. To není cesta, jak se stát vévodou! Na Caladanu vládne klid, pár dnů se o sebe postará. Je načase, abych tě vzal na pravý výcvik.“ Blýskl po chlapci tajemným úsměvem. „Pojďme to naplánovat, jen pro nás dva.“

„Klidně, jen když to nebude boj s býky.“ Paul cítil, jak ho zaplavuje nadšení. „V aréně nemám co dokazovat.“

To odpoledne stál Paul v otcově kanceláři za stolem, za kterým působil příliš malý, a díval se na listiny rozmístěné po renovované desce z burlového dřeva. Dorazil Thufir Hawat se svým pravidelným hlášením, ale tentokrát starého mentata doprovázel Duncan, což bylo nezvyklé.

Než se pustili do práce, Thufir chvíli přecházel před stolem vévody Leta, očividně čekal, až se chlapec posadí, ale Paul jen stál s rukama na opěradle dřevěné židle. Kancelář mu pořád připadala moc impozantní, zdálo se mu, že mu nepřísluší vyřizovat caladanské záležitosti u otcova stolu, i když se nevyskytly žádné krize a všechno působilo klidně. Paul toužil, aby se vévoda vrátil na své právoplatné místo a dokončil úkoly, v nichž si vedl tak dobře.

Thufir si vyměnil tajemný pohled s Duncanem. „Mladý pane, jak zařídil tvůj otec, za jeho nepřítomnosti působíš jako správce Caladanu s využitím mých rad a pomoci dalších vybraných poradců. Myslím, že jsi prokázal, že si plně uvědomuješ svou odpovědnost a zdatnost v plnění povinností.“

Paula zahřála u srdce hrdost, mávl rukou. „Děkuju, Thufire. Pokračuj v hlášení.“

Mentat formálně pokývl. „Záležitosti Caladanu pokračují tak, jak se očekává, máme tu jen hrstku místních svárů a problémů s počasím, ale nic, co by nezvládli správci a zástupci.“ Měl očividnou radost z toho, že všechno běží tak hladce, dokonce i v nepřítomnosti Leta a Jessiky.

Duncan netrpělivě popošel k Paulovi a postrčil ho na židli. „Musíš si na to zvyknout, když tu není tvůj otec. Posaď se a jednej jako vévoda.“

Paul se přesunul za stůl, připadal si tam nepatřičně. „Určitě to nebylo příjemné ani mému otci.“

„Zpočátku možná ne,“ přisvědčil Duncan, „ale zvykl si. A za stávajících okolností se musíš učit rychleji.“

Thufir pokračoval. „Další zajímavostí je, mladý pane, že zhruba v příštím týdnu očekáváme první soubor dat z pasivních pozorovacích transočí, které Duncan a Gurney nastražili na Lankiveilu během posledního nájezdu na Rabbanovy držby.“

„A že to byl dobrý nájezd,“ pochvaloval si Duncan a šklebil se. „Pěkně jsme je zaskočili a nadělali spoustu škod. Byl to krásný pohled, jak se ti odporní Harkonnenové hemží jako krysy, chycení ve svých fjordech… všechny ty rybářské domy, přístavby, doky a zabezpečená zařízení… všechno v plamenech. Ale nestačilo to vynahradit to, co ti netvoři provedli našemu průmyslu luníků.“

Mentat zamyšleně přikývl, hlavou mu vířily myšlenky. „Během té mely na Lankiveilu naše síly využily příležitosti a rozmístily transoči. Teď už by měly být aktivovány. Získáme tím nebývalý náhled do harkonnenských aktivit na Rabbanově planetě.“

Mistr meče se usmál. „Rabbanovi lidé měli tak napilno s odrážením našeho frontálního útoku, že přehlédli jeho méně nápadnou součást.“

„Byla to pečlivě naplánovaná taktika, mladý pane,“ dodal Thufir. „Nejnenápadnější část útoku bývá ta důležitější. Brzy se dozvíme, jaké tajné informace nám ty přístroje zprostředkují.“

Paul se zaculil. „Teď budeme mít nečekanou možnost dohlížet na našeho nepřítele. Kéž by se dalo provést něco takového na Giedi Primě! Pak bychom mohli hlídat i barona.“

„Správně, chlapče,“ pochválil ho Duncan. „Teď uvažuješ jako vévoda.“

Všichni tři se rozesmáli, ale Paula náhle zamrazilo, napadlo ho, jestli Harkonnenové nenastražili podobná zařízení na Caladanu.

Duncan zaznamenal změnu jeho výrazu a zeptal se: „Copak je?“

„Padla na mě váha odpovědnosti.“

Ambiciózní či zkorumpovaní lidé mohou využít druhé coby pěšáky, ale nelze předpokládat, že všichni pěšáci jsou nevinní.

Zpráva CHOAM, Obchodní strategie a etika

Když imperiální technikové dodali hlášení imperátoru Shaddamovi IV., ta dobrá zpráva vyvolala jen vztek.

Imperátor se předklonil na trůnu z hagalského křišťálu, usazený vedle své krásné císařovny Aricathy, která zaujímala zdobné sedadlo, vytvořené speciálně pro ni.

Před trůnem stál nervózně Raf Neddick, kapitánmajor imperiálního sboru techniků, ve slavnostní uniformě s šarlatovým a zlatým zdobením. Už to bylo dost dlouho, co se tento technik naposledy dostal do akce. Po bocích mu stáli další dva důstojníci.

Odkašlal si, jako by ten zvuk patřil do jeho zprávy. „Sire, vaše kolonie Issimo III je zachráněna před hrůzným pleněním slunečních výbojů a vážnou zkázou úrody.“ Po protáhlém obličeji mu přejel úsměv, ale odvrátil pohled a sklopil hlavu, jako by byl v rozpacích.

Shaddamovi se jeho přístup nezamlouval. Zatvářil se přísně, v duchu se snažil vzpomenout si na nějakou ohroženou kolonii. Coby padišáh imperátor vládl nesčetným světům po celé galaxii a nějaké Issimo III si nevybavoval…

Aricatha mu ze svého malého trůnu přišla na pomoc. „Ach, ano, Issimo III. Ti ubozí lidé.“ Byl jí vděčný za to, jak zdatně mu osvěžila paměť. „Půl milionu obyvatel, planetu vede rod Grandineů, ale trpí slunečními výboji a dlouhotrvajícím suchem. Nějaká choroba vyhladila jejich základní plodiny.“ Pohlédla na něj. „Vyslal jsi své techniky, aby jim pomohli přežít, lásko moje. Jak pozorné.“

„Jistěže si vzpomínám. Vážně tragická situace. Ne každá koloniální planeta je tak úrodná a krásná jako Kaitan.“

Technik se tvářil, jako by se na chvíli uvolnil. „Issimo III je problematické místo, sire, i když ne tak hrozné jako Arrakis nebo Salusa Secundus. Ale stejně… obyvatelstvo zápasí o přežití. Při zhoršujících se slunečních výbojích by bylo odsouzeno ke zkáze i přes naše nejlepší snahy.“

„Ale říkáš, že bylo zachráněno? To rád slyším.“ Shaddam poklepal prstem na hladkou područku zlatého Lvího trůnu. „Ano, vybavuji si, že jsme tam poslali zásoby a vybavení. Rod Grandineů by měl mít všechny potřebné zdroje, aby se lidem ulevilo.“ Zvedl bradu. „Takové věci coby imperátor musím dělat.“

„Naše operace byla jen symbolická snaha s minimálním financováním,“ uvedl to na pravou míru Neddick. „Rozhodně nestačila na to, aby zvládla tak veliký úkol.“

Aricatha položila manželovi ruku na předloktí, aby ho zklidnila. „Možná jsme si neuvědomili, jak rozsáhlý je to problém, inženýre. Kdybyste byl požadoval štědřejší zásah, byli bychom s radostí vyhověli.“

V Shaddamově tváři se objevil vztek. „Jistě… rádi bychom vyhověli. Ale říkal jsi, že už byli zachráněni? Proč to není důvod k oslavě?“

Technik svěsil ramena. „Protože ten úspěch nejde na náš vrub, sire. Byli to ti povstalci, ti je zachránili.“ Vypadal, že se zhroutí a sveze se před trůny na zem. „Zničehonic se tam objevil konvoj zásobovacích lodí, stovky kontejnerů naplněných jídlem, osivem, zemědělskou technikou, ochranným materiálem proti radiačním bouřím! Lord Grandine a jeho lidé to nazvali zázrakem, spásou. Před tak rozsáhlou pomocí vypadají všechny snahy Impéria nepatrné. Bylo to… pro nás ponižující, sire.“ Nadechl se. „Zásluhy si přisvojil Jaxson Aru v grandiózní nahrané zprávě, kterou všichni viděli. A lidé na Issimu III ho teď uctívají jako hrdinu, jako svého spasitele.“

Shaddam se napůl zvedl z trůnu. „Ale jejich spasitel jsem já!“ Sardaukarské stráže kolem trůnu k němu obrátily nehybné tváře.

Neddick se svezl na kolena, jako by se bál, že bude na místě popraven. „Lord Grandine prosil vás i landsraad celý minulý rok, bez výsledku. Jeho naléhavé žádosti se nikdy nedostaly na pořad jednání landsraadu.“

„Jak to, že jsem o tom nevěděl?“ rozčiloval se Shaddam.

„Měl jsi na starosti spoustu věcí,“ krotila ho Aricatha. „Ta krize bohužel unikla imperiální pozornosti a nezískala si zájem, jaký si zasloužila. Budeme to muset napravit, aby kolonisté pochopili, kdo je jejich skutečný dobrodinec.“

Neddick zavrtěl hlavou. „Obávám se, že je pozdě, sire. Už oslavují Jaxsona Arua za to, co udělal.“

„Ale ten člověk je zkorumpovaný vrah, terorista a barbar! Lord Grandine jistě musí vědět o jeho krvavém útoku na Otorio a zde na imperiální palác. Na rukou má tolik krve! Není to hrdina. Je to zvíře.“

Technik se začervenal. „Hladovějící bude těžko nenávidět toho, kdo ho nasytil. Šlechtický svaz poslal všechen ten záchranný materiál a sklidil zásluhy, takže kolonisté už vědí, kdo je jejich největší dobrodinec. Lord Grandine poslal vděčný vzkaz Jaxsonovi do landsraadu.“

Shaddam zbledl. „Rod Grandineů nesmí v landsraadu oslavovat teroristy.“

„Už se stalo, sire. Před hodinou.“

Imperátor se obrátil na svou císařovnu a pak se zabodl pohledem zpátky do Rafa Neddicka. „V tom případě pošleme té kolonii další zásoby. Dáme dohromady novou dodávku, větší než všechno, co dodal Jaxson Aru. Přístroje, krytá obydlí, sofistikovanou zemědělskou techniku. Udělejme z Issima III letovisko! Musíme tomu nějak čelit.“

„Tento střet už Jaxson vyhrál, lásko moje,“ řekla Aricatha. „Po takovém pokusu, jaký popisuješ, bychom vypadali slabí a zoufalí.“

Shaddam rychle uvažoval. „Tak tam pošleme sardaukary, aby to všechno zabavili jako ilegální dary od zločince.“

Aricatha sice odvrátila tmavé oči, ale její nesouhlas byl zjevný. „To by lid Issima III naprosto postavilo proti tobě.“

Shaddam věděl, že má pravdu. Povzdechl si a podíval se na hlavního technika. „Měl jsi to předvídat, kapitánmajore. Měli jste vykonat lepší práci se zdroji, které jste měli k dispozici, pak by Issimo III nepotřebovalo dalšího zachránce.“

Muž dál klečel, bledý a zděšený. Poníženě roztáhl ruce. „Ale já mám jen základní posádku a velice málo zařízení, sire. Můj tým… nikdy nemohl uspět.“

Shaddam si připadal, že ho usadil, další pomstychtivost by působila jen jako podrážděný a impulzivní rozmar. „Pošli mi všechny záznamy o záchranných operacích Jaxsona Arua. Chci vidět podobu všech, kdo se do toho zapletli. Vysleduj ty zásoby, to zařízení, ty lodě. Odkud to přišlo? Kdo poskytl materiál? Jak můžeme identifikovat rebely a vystopovat je až k dalším zrádcům v landsraadu?“ Přejel si prstem po spodním rtu, uvažoval. „Dlouho pátráme po tom vůdci rebelů a jejich základně. Pokud nám tohle pomůže teroristy vykořenit, snad bychom to mohli považovat za přijatelnou ztrátu.“

Neddick se rozechvěle zvedl. „Děkuji vám, sire. Můj tým má mnoho záběrů z těch nečekaných operací. Jistě něco nalezneme. Údaje mohou probrat vaši dvorní mentati.“

Císařovna Aricatha zvedla líbeznou ručku a naznačila technikovi, aby se dal na odchod. Obrátila se k manželovi. „Jaxson Aru není rafinovaný člověk, lásko. Jistě za sebou nechal nějaký důkaz.“

Shaddamovi se už o tom nechtělo mluvit, začal se zvedat z trůnu.

V tu chvíli vběhla do trůnního sálu mladá kurýrka s ústy dokořán a vykulenýma očima. Pohybovala se tak neukázněně, že sardaukarské stráže zaujaly obranný postoj. Hubené děvče bylo zrudlé, kštici vlasů mělo rozcuchanou, oděv prostý a špinavý, nevhodný ke dvoru. Vypadala spíš jako pouliční rošťák než jako oficiální posel.

„Musíte do imperiálních stájí, sire! Vaši noví čistokrevní koně!“ Rozhlédla se, najednou se zastavila a všimla si hrozivých sardaukarů, impozantního zlatého Lvího trůnu. Zarazila se nad nádherou sálu, otevřela, zase zavřela pusu a pak se rozvzlykala. „Vaši nádherní koně, sire.“

Aricatha vstala. „Copak je s koňmi, dítě? Jsou to pozoruhodná zvířata, velmi vzácná.“ Tmavýma očima zatěkala sem tam, obrátila se k imperátorovi. „Vždycky jsem si přála, abys mě vzal na projížďku.“

Shaddam se pokoušel vstřebat další krizi. Vzhledem k jeho rozsáhlým planetárním starostem – politice Impéria, sílící vzpouře, sporům mezi rody a obchodním válkám CHOAM – mu skoro vypadlo z paměti, že má tady na Kaitanu nějaké stáje.

Ach, ano, už si vzpomněl na své cenné plnokrevníky, kteří patřili k nejcennějším v Impériu, získal je teprve nedávno. „Mí milovaní koně. Co se s nimi děje?“

Kurýrka vzlykala, otírala si nos. „Ti vzácní koně jsou mrtví! Někdo je všechny zabil.“

Teď už byl na nohou i Shaddam a zuřil. Mávl svým sardaukarům. „Doprovodíte nás do stájí. Podívám se na to osobně!“

Předem byl vyslán bezpečnostní oddíl. Pak, když stráže vedly imperátora s Aricathou rozlehlým palácem, uvědomil si obtížnou logistiku pouhé výpravy do stájí. Byl oděn v plné imperiální nádheře z trůnního sálu, císařovna měla na sobě honosnou róbu a zdobené střevíce, nic z toho nebyl vhodný úbor. Kurýrka po nich chtěla, aby si pospíšili, ale rychlejšího pohybu nebyli schopni.

Mohutná budova byla postavena na okraji parku vyhrazeného pro imperátora a jeho soukromé hosty. Imperiální stáje měly vysoké stropy a vzdušné prostory, otevřené příjemnému počasí, architektonicky dokonalejší než většina šlechtických usedlostí.

„Jsou mrtví! Otrávení – všichni plnokrevníci.“

A teď byli mrtví.