Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Frank Herbert: Písky Duny

Vydání první

Copyright © 2022 by Herbert Properties LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2601. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sands of Dune

Český překlad © 2023 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2023 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2081-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2082-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

Písky Duny

Kdykoli zvažujeme, komu věnovat novou knihu, vždycky nejprve pomyslíme na dvě neuvěřitelné ženy, které nám věnovaly celý svůj život, Janet Herbertovou a Rebekku Moestovou. Jako výraz oddanosti jim s láskou věnujeme i tento román.

A na znamení velkého vděku za rozsáhlou práci na vesmíru Duny bychom rádi dedikovali Písky Duny také Christopheru Morganovi z nakladatelství Tor Books za jeho trvalou podporu této série příběhů.

ÚVOD: PÍSKY A PŘÍBĚHY

Původní román Duna Franka Herberta je jedno z prvních skutečně epických děl science fiction z hlediska záběru, tématu, obsazení postav – a samozřejmě i rozsahu.

Původně svůj román publikoval ve třech částech – Kniha I „Duna“, Kniha II „Muad’Dib“ a Kniha III „Prorok“ – a se zhruba dvěma sty tisíci slov to bylo na tu dobu rozsáhlé dílo, značně delší než průměrný sci-fi román. Literární agent Franka Herberta ho však považoval za neprodejný, stejně jako všichni nakladatelé – až na jednoho, Chilton Books.

Ten přístup se naštěstí v průběhu času změnil.

Za čtvrt století, kdy společně pracujeme na příbězích Duny, je každý román Briana Herberta a Kevina J. Andersona také značně rozsáhlý – od sto třiceti tisíc po dvě stě čtyřicet tisíc slov.

Při budování tak spletitých epických příběhů se širokou škálou postav nás občas zaujaly i drobnější nápady, zajímavé náhledy na okrajové události, medailonky, které nenašly místo v klíčových románech. Někdy se nám chtělo věnovat se blíž nějaké okrajové postavě či vedlejšímu příběhu, který pomůže vykreslit širší dějovou linii, čítající nyní už přes dvacet knih.

Ty drobnější historky jsou zrnka písku, ne nebetyčné duny. Přesto stále zůstávají významnými prvky vesmíru Duny.

První krátký příběh jsme společně napsali na konci devadesátých let dvacátého století a byl inspirován pozorným čtením krátké zápletky v Duně věnované bitvě o Arrakén. Během násilného svržení rodu Atreidů použil baron Harkonnen archaickou dělostřelbu, aby zničil jeskyně Štítového valu, kam se ukryla skupina atreidských vojáků. „U jeskyní, kam se vévodovi vojáci stáhli do poslední obranné linie, nepravidelně střílela děla. Pomalu odměřované dávky oranžové záře, spršky kamení a prachu v krátce trvajícím osvětlení – a vévodovi vojáci byli neprodyšně izolováni a odsouzeni zemřít vyhladověním, chytáni jako zvířata ve svých doupatech.“ (Duna, překlad J. Smékal a K. Blažek)

Naše povídka „Šepot caladanských moří“ zkoumá, co se stalo s těmi vojáky, odsouzenými k záhubě, pohřbenými v jeskyních v poušti daleko od jejich milovaných oceánů. Na co mysleli ve svých posledních chvílích? Jak se drželi, zatímco jim pomalu docházel vzduch a voda? Ten příběh vyšel v časopisu Amazing Stories a je zahrnut ve sbírce Cesta k Duně.

Během dalšího a dalšího pročítání původní Duny neustále nacházíme zajímavé odbočky, otázky, které si zaslouží odpověď v samostatných příbězích.

Například prastará šedout Mapes, tichá, všímavá a vzdorná hospodyně v arrakénském sídle, která přečkala roky a roky vlády Harkonnenů. Její dlouhý život nabitý událostmi je v Duně naznačen jen krátce, než byla zavražděna. Rozhodli jsme se vyprávět o části její minulosti, o původu této statečné fremenské ženy a o tom, jak násilnými i nenápadnými způsoby vzdorovala vládě Harkonnenů. Tuto novou sbírku povídek jsme zahájili příběhem „Ostří krispelu“.

Během bitvy o Arrakén, poté co si Harkonnenové podmanili město, je vévoda Leto zajat a baron se škodolibě raduje z toho, co svému arcinepříteli provede. Jistý zasmušilý sardaukarský plukovník bašár baronovi zdůrazní imperátorovy rozkazy, že s vévodou Letem je třeba nakládat s úctou. „Můj imperátor mě pověřil, abych se přesvědčil, zda jeho královský bratranec zemřel bez zranění a utrpení… Můj imperátor chce, abych mu ohlásil, co jsem viděl na vlastní oči.“ (Duna, překlad J. Smékal a K. Blažek) Tento sardaukar je odhodlán zajistit, aby vévoda netrpěl víc, než je třeba.

Zajímalo nás spojení tohoto důstojníka sardaukarů s Letem, jeho hypotetická předchozí zkušenost s rodem Atreidů. Chtěli jsme také úplně poprvé povyprávět o zázemí toho nebojácného člověka v příběhu mladého uprchlíka odvedeného k sardaukarům a vycvičeného na nemilosrdného zabijáka. To je druhá povídka knihy, „Sardaukarova krev“.

V Duně poté uplyne několik let, Paul se dostane mezi fremeny a postupně se z něj stává Muad’Dib. Tou dobou se trubadúr-válečník Gurney Halleck ocitá mimo scénu – buduje si domov, přidává se ke skupině pašeráků, provádí s nimi drobné podvratné operace namířené proti nenáviděným Harkonnenům. Jaká dobrodružství musel muž jako Gurney Halleck zažít! Rozhodli jsme se tyto „ztracené roky“ prozkoumat ve „Vodách kanly“, třetí povídce tohoto souboru.

A nakonec, v naší čtvrté povídce, jsme se vydali do jiné doby, do časů před deseti tisíci lety a navštívili jsme bouřlivé události nedlouho po skončení Služebnického džihádu, kdy byly svrženy myslící stroje, tvořilo se Impérium a dynastie Corrinů se ustanovila vládci všeho lidstva. Už tehdy proniklo do přediva landsraadu nesmiřitelné krvavé nepřátelství mezi rody Atreidů a Harkonnenů.

Spor mezi Harkonneny a Atreidy sahal ještě hlouběji. Poslední povídka sbírky, „Imperiální dvůr“ – zasazená do doby pár let po skončení děje Navigátorů Duny – osvětluje další otočení nože v té ráně a klestí cestu úplně nové části historie Duny.

Písky Duny zahrnují tyto čtyři povídky, překlenující tisíce let vesmíru Duny Franka Herberta a milion planet. Tak rozsáhlé plátno nám dalo spoustu prostoru a tvůrčí svobody vyprávět širokou škálu příběhů.

Brian Herbert a Kevin J. Anderson

OSTŘÍ KRISPELU

Vím, že jsi porodila děti, že jsi ztratila svoje drahé, že ses zahalila do strachu a že jsi spáchala násilí a že ještě další násilí spácháš. Znám mnoho věcí. (Duna, překlad J. Smékal a K. Blažek)

Lady Jessica k šedout Mapes

ČÁST I

10 135 let po Gildě

56 let před událostmi Duny

I

Krev jí potřísnila ruce, a přestože v horkém pouštním vzduchu hned zaschla, litovala Mapes toho plýtvání tekutinou. Ale nedalo se nic dělat – ti muži museli zemřít. Byli to Harkonnenové.

V žáru hluboké pouště tepal a bušil obrovský kombajn, jeho veliké pásy se plazily po hřebeni duny. Sací mašinérie žvýkala písek a proháněla ho složitým souborem odstředivek a elektromagnetických separátorů. Kombajn vyvrhoval oblak prachu, písku a nečistot, který se usazoval na rozrušených dunách za postupujícím strojem, zatímco se jeho nádrže plnily vzácnou melanží.

Hučící operace vysílala pulzující vibrace pod povrch pouště, bezpochyby přivolá červa… a už brzy. V jejím hluku se utopily i zvuky útoku fremenů v útrobách toho obřího stroje.

Z operačního můstku pohybující se továrny se pokusil uprchnout další harkonnenský dělník, ale rozběhl se za ním fedajkin, příslušník fremenského komanda smrti. Postava, zamaskovaná v umazané kombinéze dunaře, se pohybovala jistě a přesně jako šelma, naprosto nepodobná nemotorné posádce, kterou najali Harkonnenové.

Mapes, i když malá a snědá, mezi běžné pracovníky zapadla, a stejně tak její společníci, ale nesmála se a nevtipkovala s nimi, nepokoušela se spřátelit s lidmi, o nichž věděla, že je bude muset zabít. Ji a její společníky najali nic netušící šéfové společnosti. Firma přicházela o mnoho posádek, některé dezertovaly, jiné utrpěly nehody a katastrofy v terénu. Mapes věděla, že část těchto ztrát je záměrná – způsobená svobodnými bojovníky, jako byla ona sama.

Její společník Ahar, svalnatý muž mála slov, ale velkého odhodlání, praštil nebohým dělníkem o kovovou přepážku, máchl krispelem – mléčně bílou křišťálovou čepelí vyrobenou ze zubu obřího červa – a zarazil její hrot hluboko do mužova hrdla. V oběti to zaklokotalo, ale nevykřikla, jen se svezla na zem. Ahar instinktivně použil smrtící úder fremenů, který působí rychlou a tichou smrt, ale neplýtvá krví víc, než je nutno.

Dnes fedajkinové bohužel nezískají jejich vodu pro svůj kmen. Musí zabít posádku, zničit kombajn a uniknout jako písečné víry ve vzduchu. Není čas.

Mapes sevřela vlastní nůž, jako břitvu ostrou čepel, vyrobenou z obyčejné plastoceli. Mít krispel byla posvátná výsada. Její druhové v síči ji ještě neuznali za hodnu ho vlastnit, přestože se už zúčastnila více než tuctu nájezdů.

Mapes byla divoška, ale fremenské ženy se k fedajkinům obvykle nepřidávaly. Toto speciální komando smrti kdysi vzniklo za účelem pomsty zvlášť velkých špatností – a špatností byla už samotná existence utiskovatelů z jiných planet na Duně. Fedajkinové přijali Mapes mezi sebe dílem pro její zdatnost a houževnatost, ale hlavně díky její legendární matce. Někteří ji považovali za novou Safii a byli ochotni jí umožnit, aby se prosadila.

Teď ta mladá žena pronásledovala po hlučném můstku kombajnu svou druhou oběť. Na zemi se už válelo pět mrtvých dělníků, zaprášenou kovovou podlahu potřísnila jejich krev. Mapes byla menší než její protivník, přesto se jí ten muž bál. Vrhla se na něj a srazila ho na řídicí panel. Bránil se jako člověk, který se nikdy v životě nebil. Máchal rukama, aby ji odrazil, a ona ho sekla do dlaně nožem. Zalapal po dechu, zkroutil se v pase, spíše hrůzou než bolestí.

„Proč? Proč nám tohle děláte?“ zakňoural. „Platíme vám mzdu! My jenom sklízíme koření.“

„Jste Harkonnenové,“ odsekla. „Všichni Harkonnenové musí umřít.“

Muž se po ní ohnal krvácející rukou, vzduchem se rozletěly červené kapičky jako vzácný déšť. „Nejsme Harkonnenové! Já Dmitriho Harkonnena ani nikdy nepotkal! Najali mě mimo tuhle planetu a přivezli sem na práci. Smlouva mi končí za šest měsíců.“ Hleděl na své mrtvé druhy na zemi. „Nikdo z nás není Harkonnen.“

„Pracuješ pro nepřítele, proto jsi taky nepřítel.“ Bez dalších řečí ho bodla a odstrčila, obrátila se ke kontrolkám. Vypnula hlavní motory a šinoucí se továrna se zastavila v údolí mezi dunami. Naběrák a listy turbíny zaskřípaly a ztuhly na místě, oblak šedohnědých výparů se rozplynul.

Z komlinky se ozývaly čím dál tím naléhavější hlasy. „Zaznamenány známky červa. Vzdálen čtyři minuty dvacet vteřin. Připravte se na ústup.“

Mapes zvažovala, že to volání bude prostě ignorovat, ale nakonec se rozhodla pokračovat v klamu. Odpověděla: „Bereme na vědomí. Připravujeme evakuaci. Pošlete karyol.“

Uslyšela za sebou výkřik a prudce se obrátila. Hnal se k ní uniformovaný dělník továrny, v očích zoufalství. Zvedla čepel, aby se bránila, ale muž se najednou zapotácel a zavrávoral. Kdosi mu vrazil krispel do zad, tlačil ho hloub a hloub, dokud se dělník nezhroutil k zemi.

Uviděla smělou, pohlednou tvář svého zachránce a srdce jí zaplesalo. „Děkuju ti, Rafire, drahý můj. Odměním se ti pak, až se vrátíme do síče.“

Její partner, láska jejího srdce, byl velitelem gardy fedajkinů, nyní jediných přeživších na můstku. „Haj-há – je čas jít! Naši nepřátelé jsou mrtví a Mapes vypnula stroje. A červ se blíží!“

Ostatní fremeni to vzali jako dobrou zprávu, rozjásali se. „Šaj-hulúd!“

„Šaj-hulúd,“ opakovala Mapes. Obrovský červ vykoná zbytek práce za ně, vyčistí písky.

Mrtvé nechali na místě, jen šeptem zalitovali vody jejich těl, která přijde vniveč, a pak už se Mapes, Rafir a jejich druhové protáhli průlezem ve střeše do venkovního prachu a sešplhali po příčkách na trupu veliké továrny dolů. Ve vzduchu se vznášel štiplavý skořicový pach – vůně silné čerstvé melanže. Odhalená žíla koření tvořila na písku rezavou skvrnu, koření v hodnotě milionů solárů, které měli zaplatit cizinci z jiných světů. Nyní se toto bohatství vrátí zpátky pískům Duny, kam patří.

Po prašném podloží venku přejížděla tři pozemní auta, týmy dunařů pospíchaly ke kombajnu nechat se vyzvednout a zachránit spolu s nákladem. Komlinka praskala statickou elektřinou vyvolanou rozvířeným pískem a prachem, hlasy v ní podbarvil strach. „Blíží se červ. Za necelé tři minuty! Proč jste se neozvali zpět?“

Další hlas zahřímal: „Šéfe, proč se nehlásíte?“

Třetí řekl: „Blíží se karyol. Vidím ho ve vzduchu. Dostaneme se na místo vyzvednutí, ale jen taktak.“

Mapes, která slézala po horkých příčkách, shlédla dolů na Rafira. Vyměnili si úsměv nabroušený jako ostří krispelu. Dostala se na zem, shodila nenáviděnou kombinézu, zahodila ji do horkého pouštního vzduchu. Ostatní z komanda udělali totéž, jako by se cítili ušpinění. Pod pracovním úborem měli filtršaty, které v horku upravovaly jejich tělesnou teplotu a uchovávaly veškerou ztracenou vlhkost. Mapes vytáhla od límce vodolinku s filtrvatami a zastrčila si je do nosních dírek.

Úspornými, praktickými pohyby obešli fedajkinové zezadu obrovský stroj a vystoupali na blízkou dunu. Mapes ani přes svou malou postavu nezaostávala a skupina ji uznávala. Na rukou jí zasychalo stejné množství krve jako jejím společníkům.

Na obloze zahlédla odlesk slunce na kovu, blížilo se záchranné plavidlo. Karyol byl sestrojený tak, aby se spojil se sklízecí továrnou, zvedl ji do výšky a odnesl do bezpečí, jakmile se blížil velký červ. Tři pozemní vozy se řítily ke kombajnu, aby byly též odvezeny, ale jejich osazenstvo žádná záchrana nečekala.

Garda fremenů vylezla na rozpadající se dunu, neobtěžovala se maskovat vibrace svých kroků, v okolí byla spousta jiného hluku. Na písečném hřebeni vpředu spatřila Mapes osamělou schoulenou postavu. Zahlédl ji i Rafir. „Onorio je na místě,“ poznamenal.

Přihnal se karyol, mohutná kostra s mocnými máchajícími křídly. Mapes se zastavila, pohlédla na dělníky škrábající se z aut a mávající na blížící se záchranné plavidlo.

Za sklizňovým polem spatřila záchvěvy písku, obluda se rychle blížila. Načasování vyjde taktak.

Onorio se na hřebeni duny vztyčil, zanechal veškerého skrývání. Setřásl si prach ze světle hnědé kápě, zvedl dlouhou zbraň a opřel si ji o rameno. Byl to archaický přístroj, jeden přestrojený fremen ho koupil od obchodníka s kuriozitami v Arrakénu. Ve městě, kde většina lidí nosila osobní štíty, byl považován za zbytečnou zvláštnost. Ale tady, ve volné poušti, bylo nasazení štítů problematické a váha štítového generátoru by byla pro karyol a jeho obrovský náklad příliš veliká. Mapes se zastavila a sledovala, co ta prastará zbraň dokáže.

Raketomet vykašlal střelu a ta se obloukem nesla vzhůru, zrádně tichá. Zasáhla nechráněný karyol a stroj explodoval v oblaku kouře a ohně, doutnající trosky záchranného plavidla pršely k zemi jako meteorický déšť. Jeden z úlomků zasáhl pozemní automobil a zabil dva dělníky, kteří se snažili dostat z cesty.

Ustupující fedajkinové vyšplhali na hřeben duny. Rafir Onoriovi poblahopřál k přesnému zásahu. Naživu zůstali jen tři členové sklizňové posádky a po zničení karyolu se zoufale choulili u svých vozů. Věděli, jaký osud je čeká, až dorazí červ.

Vlny písku postupovaly blíž a blíž jako čelo písečné bouře. Červ vyrazil na povrch, leviatan s tvrdými prstenci a zející kulatou tlamou, velikou jako nejrozlehlejší jeskyně ve fremenském síči. Křišťálové zuby, které ji lemovaly, vypadaly jako drobné stříbrné trny.

Šaj-hulúd, přilákaný vibracemi, vybuzený vetřelci na písku, propukl v šílenství. Mapes, ač uchvácená silou a majestátem červa, si plně uvědomovala nebezpečí. Připadala si jako třesoucí se myš, hypnotizovaná hadem, který se chystá zaútočit.

Rafir se dotkl její paže. „Pojď, musíme využít ten rozruch.“ Zhluboka vydechl, vsadil si do nosu filtrvaty a upevnil si pásky filtršatů. „Závisí na tom náš život. Musíme se schovat.“

Písečný červ dorazil k nehybnému kombajnu a stáhl obří sklízecí továrnu do písku i s jejími plnými nádržemi melanže. Zároveň vymazal všechny stopy po zničeném karyolu, zlikvidoval opuštěná pozemní vozidla a dělníky.

Fedajkinové se skulili po druhé straně duny dolů, a když se ocitli daleko na svahu, každý si zkontroloval dýchací trubičky a ústní pečeti, přetáhl přes sebe plášť s kapucí a zavrtal se do země.

Mapes, pokrytá vrstvou písku, ležela naprosto nehybně, snažila se nedýchat, nutila srdce, aby bilo pomaleji. Splynuli s pískem, ale červ neměl oči. Ani ona nic neviděla, ale věděla, že její druhové fremeni jsou u ní, je tu Rafir a Šaj-hulúd pokračuje ve své požehnané zkáze.

O mnoho hodin později, až se červ stáhne do hloubi pouště, se Mapes a její druhové vynoří. Poté co padne noc a vyjdou oba měsíce, vydají se na cestu zpátky do síče.

Mapes se nemohla dočkat, až matce vylíčí další vítězství nad Harkonneny.

II

Síč fedajkiny uvítal jako hrdiny. Jakmile se uzavřely dveřní pečetě, aby z bludiště jeskyní neunikla ven žádná vlhkost, vytáhli si Mapes a Rafir filtrvaty a ústní pečeti, sloupli si polštářky z čel, které zachycovaly každičkou kapičku potu. Filtršaty byly jako druhá kůže, ale když si ten oblek svlékli a vzali si na sebe volnější síčový úbor, cítila se jako jiný člověk. Vmísila se do shonu společného dění.

Kolem uší jí plynul konejšivý šum hovoru, jako písky šeptající ve volné poušti. Silné pachy síče měly vlastní charakter, byla to drsná symfonie výrazných, ale známých vůní. Lidem zvenku by ten pach možná připadal nesnesitelný, ale Mapes se zhluboka nadechla, rozpoznala tóny starého potu a prachu, pozůstatky těkavých paliv, štiplavých mazadel, hrubých plastů a chemických výbušnin a pod tím vším všudypřítomný nádech melanže. Slyšela klapání a šustění stavů, jak starší ženy tkaly odolné látky z melanžového vlákna. Komunita fremenů byla jako hladce fungující stroj, ne nepodobný sklízecímu kombajnu, který její parta zničila.

Venku na hřebeni týmy fremenů postavily, instalovaly nebo uchytily větrolapy a sběrače vlhkosti, aby ukořistily i ta nejmenší množství vodních par ze vzduchu. Někteří vyráběli filtršaty a jiní je spravovali. Filtršaty znamenaly život, filtršaty znamenaly přežití. Pošetilci z jiných planet vyráběli vlastní bídné napodobeniny ve městech, ale bez pochopení skutečných potřeb života v poušti. A ještě větší blázni si ty obleky kupovali a věřili, že v nich budou v bezpečí.

Zbytek fedajkinů, všechno to byli muži, se převlékali společně a Mapes už čekala, když se Rafir objevil. Vydali se hlouběji do síče, předcházely je vzrušené hovory. Onorio a Ahar mávali a lidé jásali nad dalším úspěšným zásahem proti guvernérovi Dmitrimu Harkonnenovi. Naíbka síče už pro všechny uvolnila dávky koření a čerstvého melanžového piva navíc.

Někdo vtiskl Rafirovi do rukou láhev s úzkým hrdlem. Dal si doušek, zavřel oči, vydechl a podal láhev Mapes, protože jí nikdo nic nenabídl. Sám si vzal další nádobu s melanžovým pivem. Navrátivší fedajkiny následovaly mladé fremenské ženy, některé s ostýchavými tvářemi, jiné smělé a koketní. Onorio už si je vedl z každé strany a Ahar se mu pokoušel jednu ukrást. „Jediný výstřel z toho starého krámu,“ holedbal se Onorio. „A smetl karyol z oblohy! To bylo nejkrásnější.“

Mapes se tiskla k Rafirovi a odháněla smějící se děvčata. Každá žena v síči věděla, že kdyby se pokusila svést jejího partnera, brzy by ucítila na krku nůž. Rozesmátý Rafir ji chytil kolem pasu. „Haj-há! Ta tvoje žárlivost mě rozpaluje ještě víc!“

„Fremeni se naučili nedovolovat nikomu, aby kradl, co je naše.“ Přitáhla si ho blíž. Ve všeobecné uvolněné náladě lidé pojídali medové oplatky a melanžové koláčky, pili kořeněné pivo a ještě silnější kořeněný destilát. Měli tvrdý život a rádi uvolnili napětí a vybili si energii při každé radostné události, která se naskytla. Naíbka kmenu rozuměla a dala mu prostor dělat si, co potřeboval.

Mapes a Rafir dopili své láhve současně. Cítila, jak se teplo a energie pojí s podroušeností, která rozpouští zábrany. Odvedla si mladého muže do své komůrky, výklenku s kamennými stěnami, zahrazenému závěsem z melanžových vláken. Rafir už po melanžovém pivu trochu drmolil. „Než to spolu oslavíme, neměli bychom –“

„Zajdu za ní pak.“ Mapes ho vzala za ruku a vedla ho do výklenku. „Ty jsi důležitější.“

Jakmile osaměli, pocítila, jak ji přemáhá vášeň. Políbila ho a přitáhla si ho k sobě. Přestala myslet na úspěšný nájezd a na to, co o něm řekne matce…

O hodinu později byli oba vyčerpaní a zároveň povzbuzení účinky koření a milování. Mapes šla navštívit svou matku Safiu, naíbku síče.

„Náš boj za svobodu pokračuje.“ Mapes popošla dál a uklonila se. „Část toho úspěchu patří tobě, naíbko. Požehnala jsi náš plán.“

„Proč mluvíš tak formálně? Jsme tu v soukromí. Vylič mi všechno, co se stalo.“ Safiiny jiskřící modromodré oči prozrazovaly celoživotní konzumaci melanže.

Mapes se uklonila. „Jsem tím, koho jsi ze mě udělala.“

„Zčásti,“ přisvědčila Safia.