Preži túto noc

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Riley Sager

Preži túto noc – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem všetkým ľuďom v tme

Zapnite si pásy. Čaká nás divoká noc.
Všetko o Eve

Roztmievačka.

Parkovisko.

Uprostred noci.

V pustatine.

Začíname od konca ako vo vrcholných dielach žánru film noir. Bill Holden sa mŕtvy vznáša v bazéne. Fred MacMurray nahráva záverečné priznanie.

Kruh sa uzatvára. Slučka sa zaťahuje.

Je tu auto, motorest, neónový nápis na parkovisku, z ktorého v spätnom zrkadle zostávajú len šmuhy, keď auto rýchlo odchádza preč. V aute sedia dvaja ľudia – mladá žena na sedadle spolujazdca a muž za volantom. Obaja uprene hľadia na cestu pred sebou a majú pochybnosti.

O tom, kto sú.

O tom, kam idú.

O tom, ako sa sem dostali, do tohto konkrétneho okamihu. Tesne pred polnocou. Posledné sekundy utorka 19. novembra 1991.

Ale Charlie vie, čo ich priviedlo na prah tohto neistého nového dňa. Situácia sa odvíja políčko po políčku ako film v premietačke a ona presne vie, ako sa to všetko stalo.

Vie to, pretože toto nie je film.

Odohráva sa to tu a teraz.

Ona je to dievča v aute.

Muž za volantom je vrah.

A Charlie s istotou človeka, ktorý už stokrát videl tento typ filmu, vie, že len jeden z nich sa dožije svitania.

21.00

INT. INTERNÁTNA IZBA – DEŇ

Zostať tu neprichádza do úvahy.

Len preto Charlie súhlasila, že nasadne do auta s úplne cudzím človekom.

Sľúbila Robbiemu – a sľúbila to aj sebe –, že ak sa jej niečo začne zdať podozrivé, tak ujde. Opatrnosti nikdy nie je nazvyš. Teraz určite nie.

Teda po tom, čo sa stalo Maddy.

Charlie bola od začiatku pripravená na útek a v duchu dala dohromady zoznam všetkých scenárov, v ktorých by určite mala zdrhnúť. Ak auto bude vyzerať otlčené alebo bude mať tmavé sklá. Ak v ňom bude sedieť aj niekto ďalší – bez ohľadu na vysvetlenie. Ak šofér bude chcieť čím skôr vyraziť alebo ak sa, naopak, nebude vôbec ponáhľať. Odprisahala – Robbiemu, sebe, ba aj Maddy, s ktorou sa ešte stále občas rozpráva, hoci Maddy je už dva mesiace v hrobe –, že pri najmenšom náznaku podozrenia sa rozbehne naspäť do internátu.

Pochybuje, že k tomu dôjde. Chlapík totiž pôsobí milo. Priateľsky. Rozhodne nie ako typ človeka, ktorý by bol schopný toho, čo niekto urobil Maddy aj ďalším.

Okrem toho, nie je to cudzí človek. Nie úplne. Už sa raz stretli – pred nástenkou spolujazdy v jedálni, maličkí pri veľkej stene inzerátov študentov, ktorí sa zúfalo potrebujú dostať domov, aj tých, ktorí sú ich tam ochotní zaviesť za peniaze na benzín. Charlie práve zavesila svoj inzerát – pekne vypísaný, jej telefónne číslo umiestnené na každom dôkladne nastrihnutom útržku –, keď sa pri nej zjavil.

„Ideš do Youngstownu?“ spýtal sa a prechádzal pohľadom od nej k inzerátu a naspäť.

Charlie na začiatku zaváhala. Zvykla si váhať po tom, čo sa stalo Maddy. Nikdy sa dobrovoľne nedávala do reči s cudzími. Až kým si neurobila predstavu o ich zámeroch. Možno chce len nezáväzne prehodiť pár slov. Alebo sa ju pokúša zbaliť. Nepravdepodobné, ale nie úplne vylúčené. Napokon, tak sa kedysi zoznámila s Robbiem. Kedysi bola pekná, kým do nej pocit viny a žiaľ nezaťali pazúry.

„Hej,“ povedala napokon, keď sa pohľadom vrátil k nástenke a presvedčil ju, že je tu z rovnakého dôvodu ako ona. „Aj ty tam ideš?“

„Ja idem do Akronu,“ odvetil.

Charlie zbystrila pozornosť. Nebol to síce Youngstown, ale bolo to dostatočne blízko. Krátka zastávka na ceste do jeho cieľa.

„Šofér alebo spolujazdec?“ opýtala sa.

„Šofér. Dúfal som, že nájdem niekoho, s kým by som sa podelil o náklady na benzín.“

„To by som mohla byť ja,“ odvetila a dovolila mu, aby si ju obzrel a sám sa rozhodol, či je typ človeka, s ktorým by chcel stráviť hodiny v aute. Uvedomovala si, aké signály teraz do okolia vysiela – mračí sa tak, že chalanov ako on by to určite inšpirovalo na výzvu, nech sa usmeje, keby nevyzerala, že im za to hneď vrazí. Visel nad ňou ponurý mrak skľúčenosti.

Aj Charlie si ho dobre obzrela. Vyzeral o pár rokov starší ako typický študent, hoci ten dojem mohla vytvárať jeho postava. Bol totiž naozaj veľký. Vysoký, so širokou hruďou a hranatou čeľusťou. Charlie mala pocit, že v džínsoch a mikine Olyphantovej univerzity vyzerá ako hrdina z vysokoškolskej komédie zo štyridsiatych rokov. Alebo ako zloduch z vysokoškolskej komédie z osemdesiatych rokov.

Predpokladala, že je tu na postgraduálnom štúdiu tak ako Robbie. Jeden z tých, ktorým zachutil vysokoškolský život a rozhodli sa, že sa s ním tak skoro nerozlúčia. Ale mal pekné vlasy, čo si Charlie všimla, hoci si svoje nijako neudržiavala. A mal aj výrazný úsmev, ktorý vyčaril, keď povedal: „Možno. Kedy by si chcela vyraziť?“

Charlie mlčky ukázala na slovo, ktoré stálo v samom strede inzerátu.

IHNEĎ.

Odtrhol si pripravený papierik zo spodného okraja inzerátu a zanechal tam medzeru, ktorá Charlie pripomenula chýbajúci zub. Pri tej predstave ju striaslo.

Strčil si útržok do peňaženky. „Uvidím, ako mi to vyjde.“

Charlie neočakávala odpoveď. Bolo to v strede týždňa v polovici novembra, desať dní pred Dňom vďakyvzdania. V takom čase nikto nechcel odísť z internátu. Nikto okrem nej.

No večer jej zazvonil telefón a na druhom konci sa ozval neurčito známy hlas: „Ahoj, tu je Josh. Zo spolujazdy.“

Charlie, ktorá sedela vo svojej internátnej izbe a hľadela na jej druhú polovicu, tú, ktorá bola kedysi plná Maddy a jej vecí, a teraz zostala prázdna a bez života, pobavila sama seba odpoveďou: „Čau, Josh zo spolujazdy.“

„Ahoj...“ Josh zmĺkol, určite na útržku v ruke hľadal meno dievčaťa, ktorému volá. „Charlie. Len som ti chcel oznámiť, že môžem vyraziť zajtra, ale až večer. O deviatej. Ak chceš, na sedadle spolujazdca mám voľné miesto a ty naň máš miestenku.“

„Beriem.“

A bolo.

To zajtra je dnes a Charlie sa posledný raz obzerá po internátnej izbe, do ktorej sa pravdepodobne už nikdy nevráti. Pohľadom prechádza po miestnosti, aby si zapamätala každý centimeter priestoru, ktorý bol posledné tri roky jej domovom. Zapratané stoly. Postele s hŕbou vankúšov. Svetielka, ktoré Maddy rozvešala na ich prvé Vianoce a už nezvesila, sú teraz zapnuté.

Cez okno prúdia zlatisté lúče jesenného popoludnia, až sa všetko sépiovo ligoce, a Charlie cíti radosť aj smútok. Nostalgiu. Tú krásnu bolesť.

Za jej chrbtom niekto vojde do izby.

Maddy.

Charlie cíti vo vzduchu jej parfum. Chanel No. 5.

„To je ale diera,“ povie Maddy.

Charlie na perách zahrá melancholický úsmev. „Ja ťa...“

„Charlie.“

INT. INTERNÁTna izba – NOC

Robbieho hlas, ktorý zaznie z otvorených dverí, ako lusknutím prstov zruší kúzlo. Miestnosť je okamžite bez života. Stoly sú prázdne. Postele sú vyzlečené. Svetielka zostali, ale sú vypnuté už niekoľko mesiacov. Charlie v okne nevidí teplé slnečné lúče, ale prísny obdĺžnik tmy.

Maddy je dávno preč. Nezostala ani najslabšia stopa jej parfumu.

„Je deväť hodín,“ povie Robbie. „Mali by sme ísť.“

Charlie stojí uprostred izby, ešte stále dočasne stratená. Aké je to zvláštne – a absolútne otrasné – prejsť z obrazu, ktorý mala v mysli, do drsnej reality. V tejto miestnosti nezostala ani štipka šťastia. Charlie to teraz jasne vníma. Je to len kocka s bielymi stenami a obsahuje iba spomienky, ktoré po tej tragédii dostali trpkú príchuť.

Robbie ju pozoruje odo dverí. Vie, čo sa práve odohralo.

Film v jej hlave.

To, že Robbieho takéto filmy nikdy netrápili, patrí k veciam, ktoré na ňom miluje. Pozná jej príbeh, vie o jej posadnutosti, chápe aj to ostatné.

„Zobrala si si dnes tabletku?“

Charlie prehltne a prikývne. „Uhm.“

„A si komplet zbalená?“ spýta sa Robbie, ako keby odchádzala len na víkend a nie – s najväčšou pravdepodobnosťou – naveky.

„Asi hej. Nebolo to jednoduché.“

Väčšinu dňa si triedila veci na dve hromady: zobrať so sebou alebo nechať tu. Nakoniec si toho vzala veľmi málo. Len dva kufre, do ktorých napchala všetky šaty, plus škatuľu plnú suvenírov a svojich milovaných videokaziet. Zvyšok išiel do škatúľ, ktoré svedomito poukladala do stredu miestnosti, aby uľahčila prácu ľuďom, ktorí ich budú musieť poodnášať, keď si tu uvedomia, že sa už nevráti.

„Ak potrebuješ viac času, dopraj si ho,“ povie Robbie. „Nemusíš predsa odísť dnes večer. A môžem ťa odviezť aj ja, ak si teda ochotná počkať do víkendu.“

Charlie to chápe. Ale čakať – čo i len pár dní navyše – je pre ňu rovnako nemysliteľné ako zostať.

„Už je neskoro meniť plány.“

Vezme si kabát. Vlastne Maddin kabát. Maddy ho zdedila po starkej a nedopatrením ho tu zabudli, keď odnášali jej veci. Charlie ho objavila pod Maddinou posteľou a privlastnila si ho. Je starý – z päťdesiatych rokov – a netypicky výrazný na Charlie, ktorá väčšinou dáva prednosť veciam, v ktorých poľahky splynie s davom. Kabát z jasnočervenej vlny zdobí mohutný golier v tvare motýlích krídel, ktoré sa spoja, keď si ho Charlie zapne ku krku.

Robbie jej vezme kufre a Charlie nechá len škatuľu v ruke a ruksak JanSport, ktorý používa namiesto kabelky. Charlie za sebou nezamkne. Načo by to robila? Pred odchodom ako posledné gesto zotrie mená napísané zmazateľnou fixkou na bielej tabuľke pripevnenej na dverách.

Charlie + Maddy

Slová jej na dlani zanechajú šmuhu.

Odídu z internátu rýchlo a potichu, ostatné dievčatá na poschodí si ich nevšimnú, väčšina z nich je aj tak zhromaždená v televíznej miestnosti na konci chodby. Charlie počuje drsný hlas Roseanne Barrovej, po ktorom nasleduje nahratý smiech divákov. Hoci nikdy nechápala, prečo je jej internát taký posadnutý televíziou – načo pozerať telku, keď sú filmy oveľa lepšie? –, dnes je rada, že im vďaka nej nevenujú pozornosť. Má totiž v pláne vyhnúť sa lúčeniu. Hoci bola dobrá kamarátka s mnohými dievčatami na poschodí, všetky priateľstvá sa skončili v okamihu, keď Maddy zomrela. Teraz je najlepšie jednoducho zmiznúť. V tejto chvíli je tu, vzápätí zmizne. Presne ako Maddy.

„Prospeje ti to,“ utrúsi Robbie, keď sa vezú výťahom na prvé poschodie. Charlie si všimne, že mu hlas znie duto, a je jasné, že si myslí pravý opak. „Potrebuješ si od tohto tu odpočinúť.“

V priebehu tých troch dní, odkedy Charlie oznámila svoje rozhodnutie odísť zo školy, sa Robbie udržiava v blaženej nevedomosti, čo to pre nich dvoch znamená. Napriek sľubom, že si zostanú verní, a narýchlo vymysleným plánom, že Robbie ju cez vianočné prázdniny príde pozrieť do Youngstownu, si Charlie uvedomuje, aká je realita.

Ich vzťah sa končí.

Nie v štýle, že každý pôjde svojou cestou. A určite nie v štýle Rhetta Butlera: „Pravdupovediac, moja drahá, je mi to jedno“. Ale Charlie chápe, že nevyhnutným výsledkom bude aspoň v istom zmysle rozchod. Ona sa ocitne o dva štáty a šesťstopäťdesiat kilometrov ďalej. On zostane na Olyphantovej a naďalej bude, ako sa vyjadrila Maddy, keď ho prvýkrát stretla, dobrou partiou. Robbie Wilson, miestny matematický génius a asistent plaveckého trénera s črtami Richarda Gera a brušnými svalmi Brada Pitta. Dievčatá už okolo neho krúžia, nevedia sa dočkať, kedy mu nahradia Charlie. Charlie môže len predpokladať, že jedna z nich napokon uspeje.

Ak je to cena, ktorú musí zaplatiť, aby odtiaľto vypadla, tak nech. Len dúfa, že to napokon neoľutuje.

EXT. BUDOVA INTERNÁTU – NOC

Vystúpia z výťahu a vestibul internátu nájdu prázdny. Takisto nádvorie poprášené snehom, cez ktoré šikmo prejdú cestou na parkovisko. Hoci prišla zima, niektoré izby na vyšších poschodiach majú otvorené okná a prúdia z nich už dôverne známe zvuky internátneho života. Smiech. Pípanie legendárne nespoľahlivých mikrovlniek. Hudba, ktorá je pustená hlasnejšie, než to dovoľuje internátny poriadok. Charlie spozná pesničku. Siouxsie and the Banshees. Kiss Them for Me.

Maddy tú skladbu zbožňovala.

Prejdú cez nádvorie, sú na chodníku. Robbie zloží kufre k pouličnej lampe – dohodnutému miestu stretnutia.

„Takže asi je koniec,“ povie.

Charlie sa pripraví na ďalší variant rozhovoru, ktorý spolu viedli už aspoň desaťkrát. Určite musí odísť? Nie je možné, že by to vydržala do konca semestra?

Jej odpoveď je stále rovnaká. Áno, musí odísť. Nie, nevydrží do skúšok. Kedysi, krátko po tom, ako Maddy zomrela, si myslela, že takýto scenár je možný.

Už si to nemyslí.

Charlie teraz s prenikavou istotou chápe, že odtiaľto potrebuje vypadnúť.

Prestala chodiť do školy, prestala sa rozprávať s kamarátmi, prestala sa venovať takmer každému prvku svojho predchádzajúceho života. Ustavične dupala na brzdy svojej existencie. Teraz je načase znovu sa pohnúť, aj keď je ten pohyb v skutočnosti len útekom.

Robbiemu slúži ku cti, že sa ju nepokúša poslednýkrát prehovoriť, aby zostala. Charlie aj trochu tuší, že je z nej unavený. Zostáva naozaj len rozlúčka.

Robbie sa k nej nahne, mocne ju objíme a pobozká. Charlie v jeho objatí pocíti výčitky svedomia za rozhodnutie odísť, ktoré je výsledkom iných, celkom iných výčitiek svedomia. Je v nej celá matrioška z výčitiek. Pocit viny ukrytý v ďalšom pocite viny hlása, že teraz ničí to jediné, čo sa ešte dá zničiť.

„Prepáč,“ hlesne a prekvapí ju, že sa jej zlomí hlas a musí prehltnúť. „Viem, že je to ťažké.“

„Ty to máš horšie,“ odvetí Robbie. „Chápem, prečo to potrebuješ. Mal som to pochopiť už skôr. A dúfam, že pobyt doma ti prospeje, a že keď sa začne jarný semester, budeš pripravená vrátiť sa ku mne.“

Charlie znovu pohryzie svedomie, keď sa na ňu Robbie pozrie tými obrovskými hnedými očami. Maddy vravievala, že má oči ako srnček Bambi. Také okrúhle a hlboké, že Charlie hneď na prvýkrát zhypnotizovali.

Hoci tuší, že ich prvé stretnutie nebolo ničím výnimočné, jej spomienka naň pripomína klasickú romantickú komédiu. Odohralo sa v knižnici: ona bola druháčka, ktorú poháňa diétna kola a stres zo skúškového obdobia, a Robbie až absurdne krásny poslucháč prvého ročníka postgraduálneho štúdia, ktorý si len hľadal voľné miesto. Vybral si jej stôl, za ktorý by sa pohodlne zmestili štyria, ale okupovala ho Charlie a všetky knihy, ktoré si na ňom rozložila.

„Nenašlo by sa miesto aj pre mňa?“ spýtal sa.

Charlie zdvihla hlavu od knihy od Paulice Kaelovej, uvidela tie oči a hneď zmeravela. „Ehm, jasné.“

Neurobila mu miesto. Vlastne sa vôbec nepohla. Len naňho uprene hľadela. Až tak, že si Robbie prešiel dlaňou po líci a povedal: „Mám niečo na tvári?“

Zasmiala sa. Sadol si. Dali sa do reči. O skúškach. A o vysokoškolskom živote. A celkovo o živote. Dozvedela sa, že Robbie absolvoval Olyphantovu univerzitu a rozhodol sa tu zostať na postgraduálnom štúdiu, aby sa mohol stať profesorom matematiky. Robbie sa dozvedel, že Charlie zobrali rodičia trikrát na film E.T. – Mimozemšťan a že potom celú cestu domov z kina preplakala.

Rozprávali sa, až kým nezavreli knižnicu. A potom sa ešte rozprávali v nonstop bufete mimo univerzitného areálu. Stále sa rozprávali, keď o druhej v noci kráčali k Charlinmu internátu. Vtedy jej Robbie povedal: „Len aby si vedela, v skutočnosti som si nehľadal miesto na sedenie. Iba som potreboval zámienku, aby som sa s tebou mohol porozprávať.“

„Prečo?“

„Lebo si výnimočná,“ odvetil. „Vedel som to od prvej chvíle, ako som ťa uvidel.“

A Charlie sa takto zamilovala. Samozrejme, páčila sa jej Robbieho fyzická krása aj to, že si ju zrejme vôbec neuvedomoval. Páčil sa jej jeho zmysel pre humor. Aj to, že sa vôbec nezaujímal o filmy, čo jej pripadalo osviežujúco iné. Aspoň nemal nič spoločné s detinskými chlapcami posadnutými Krstným otcom, ktorí tvorili väčšinou osadenstva na jej filmových seminároch.

Istý čas to medzi nimi bolo dobré. Dokonca úžasné. Potom zomrela Maddy a Charlie sa zmenila a teraz už nedokáže byť znovu tým dievčaťom, ktorým bola v ten večer v knižnici.

Robbie pozrie na hodiny a ohlási čas. Deväť hodín päť minút. Josh mešká. Charlie rozmýšľa, či by sa tým mala začať znervózňovať.

„Nemusíš čakať so mnou,“ povie.

„Ale ja chcem,“ odvetí Robbie.

Charlie vie, že by to mala chcieť aj ona. Bolo by normálne chcieť s ním stráviť čo najviac času pred tým, ako sa rozlúčia. Lenže pre ňu je normálne vyhnúť sa náhlivému lúčeniu pred takmer úplne cudzím človekom. Normálne je túžiť po smutnej tichej rozlúčke, ktorej budú svedkami len oni. Ako keď Bogart odprevadí Bergmanovú na letisko na konci Casablanky. Keď Streisandová prejde rukou cez vlasy Redfordovi v Takí sme boli.

„Je chladno,“ povie Charlie. „Choď domov. Viem, že máš zajtra skoro ráno školu.“

„Určite?“

Charlie prikývne. „Ja to zvládnem. Sľubujem.“

„Zavolaj mi, keď dorazíš domov,“ požiada ju Robbie. „Je úplne jedno, či to bude neskoro. A zavolaj mi aj počas cesty, ak niekde uvidíš automat. Aby som aspoň vedel, že si v pohode.“

„Ideme z New Jersey do Ohia. Hrozí mi jedine smrť unudením.“

„Tak som to nemyslel.“

Charlie to vie, lebo aj ona myslí na to, na čo myslí Robbie. Na to, čo nikto z nich nechce vysloviť, lebo by to pokazilo túto rozlúčku.

Maddy niekto zabil.

Nejaký cudzí človek.

Ten vrah je na slobode. A pravdepodobne čaká, kedy to bude môcť urobiť znova.

„Pokúsim sa ti zavolať,“ odvetí Charlie. „Sľubujem.“

„Môžeš sa hrať, že sme v jednom z tých filmov, ktoré si ma vždy nútila pozerať,“ povie Robbie. „Také tie s francúzskym názvom.“

„Film noir?“ Charlie pokrúti hlavou. Márnosť, po celom roku chodenia ho nič nenaučila?

„Hej, to som myslel. Držia ťa v zajatí a pomoci sa môžeš dovolať len tak, že to frajerovi oznámiš šifrovanou rečou.“

„Hm, a akú šifru mám použiť?“ zapojí sa do hry Charlie, celkom vďačná, že Robbie sa rozhodol pre takúto rozlúčku.

Nie smutnú.

Filmovú.

„‚Nastala zmena.‘“

Podľa toho, ako to Robbie vysloví, Charlie predpokladá, že sa pokúša napodobniť Bogarta, hoci jej to skôr znie ako Jimmy Stewart.

„A ak je všetko v poriadku?“

„‚Všetko ide hladko, miláčik.‘“

Tentoraz naozaj znie ako Bogart a Charlie sa trochu zachveje srdce.

„Milujem ťa,“ povie mu.

„Viem.“

Charlie netuší, či je Robbieho odpoveď zámernou narážkou na Hviezdne vojny. Ale nezáleží na tom, lebo odrazu ju znovu bozkáva a objíma ešte raz a naposledy a lúči sa naozaj, spôsobom, ktorý je smutnejší než akýkoľvek film. Bolesť v hrudi jej zosilnie – je to akútna bolesť a Charlie očakáva, že sa jej nezbaví celú cestu domov.

„Stále si výnimočná, Charlie,“ povie Robbie. „Chcem, aby si to vedela.“

Potom odíde a zostane tam len ona. Ako tam stojí sama na chodníku so škatuľou a dvoma kuframi, celá situácia začne pôsobiť reálne.

Tak sa to naozaj deje.

Naozaj odchádza.

O niekoľko hodín bude doma, zrejme bude pozerať nejaký film so starkou Normou a možno sa začne postupne stávať zase tým človekom, ktorým bola kedysi.

Charlie si otvorí ruksak a vyloví z neho oranžovú liekovku, ktorá jej poskakuje na jeho dne od septembra. Aj obsah liekovky je oranžový – maličké tabletky, ktoré jej vždy pripomenuli lentilky, keď ich užila. Vtedy, keď ich ešte užívala.

Robbiemu v tejto veci klamala. Ubehli tri dni, odkedy si ich naposledy zobrala, hoci psychiatrička, ktorá jej ich predpísala, vyhlasovala, že presne tieto lieky udržia na uzde filmy v jej hlave. Naozaj ich udržali na uzde. Ale zároveň z nich bola omámená aj nepokojná, jej telo sa ustavične zmietalo medzi týmito dvoma extrémami. Výsledkom boli týždne prebdených nocí a stratených dní. Upírka. To z nej spravili oranžové tabletky.

Aby tento vedľajší účinok psychiatrička potlačila, dala Charlie aj predpis na malé biele tabletky, ktoré jej mali pomôcť zaspať.

Tie boli horšie.

O toľko horšie, že sa ich už zbavila.

Teraz je načase rozlúčiť sa s oranžovými. S tabletkami hocijakej farby navždy skončila.

Charlie zíde z chodníka a prejde niekoľko metrov k odtoku v asfalte. Vysype doň tabletky, vychutnáva si pocit uspokojenia, ktorý v nej vyvoláva pohľad na to, ako sa odrážajú od kovovej mriežky a vzápätí padajú dolu do tmy. Liekovka poputuje do neďalekej smetnej nádoby.

Charlie sa vráti k škatuli a kufrom a lepšie sa zababuší do červeného kabáta. Táto novembrová noc sa nachádza presne uprostred medzi jeseňou a zimou. Obloha je jasná a hviezdy svietia, ale vo vzduchu visí ostrý chlad, ktorý v nej vyvoláva triašku. Alebo tá triaška možno vychádza z faktu, že je teraz vonku sama, kým je vrah na slobode.

Aj keby si sama neuvedomila to nebezpečenstvo, pripomenul by jej ho plagátik iniciatívy Nedáme si zobrať noc, ktorý je pripnutý k pouličnej lampe vedľa nej. Tie plagátiky sú priamou reakciou na vraždu Maddy. To isté platilo o sviečkových pochodoch. O hosťujúcich prednášateľoch. O terapeutke, ktorá radí, ako sa vyrovnávať so žiaľom: na univerzitu prišla vyzbrojená brožúrkami a dobrými úmyslami.

Charlie sa tomu všetkému vyhýbala, radšej trúchlila sama. Vďaka tomu sa jej vyhol pocit strachu, ktorý posledné dva mesiace drží celý areál ako v kliešťach. Väčšinu času strávila zamknutá vo svojej izbe, a preto nemala dôvod byť vydesená.

Teraz však na chrbte cíti zimomriavky. Nepomáha jej zoznam pravidiel, uvedený na plagátiku, z ktorých väčšinu práve porušuje.

V noci nechoď von sama.

Vždy choďte vo dvojiciach.

Vždy niekomu povedz, kam ideš.

Nikdy nedôveruj cudziemu človeku.

Pri pohľade na posledné pravidlo sa Charlie zarazí, lebo hoci by si rada myslela niečo iné, Josh je cudzí človek. Alebo bude, ak sem vôbec príde. Charlie nenosí hodinky a netuší, koľko je hodín. Ale predpokladá, že môže byť zhruba štvrť na desať. Ak sa Josh čím skôr neukáže, nebude mať inú možnosť, ako vrátiť sa na internát. Pravdepodobne to už mala spraviť. Dofrasa, podľa plagátika Nedáme si zobrať noc by tu vôbec nemala byť, stojí predsa sama na chodníku s kuframi a škatuľou a jednoznačne pôsobí ako niekto, kto sa chystá odísť a niekoľko dní nebude nikomu chýbať.

Lenže jej túžba vypadnúť je silnejšia ako strach, a tak zostane a pozoruje vjazd na parkovisko. O chvíľu sa na obzore zjaví dvojitá žiara.

Predné reflektory.

Vojdú na parkovisko, vykreslia široký oblúk a namieria na ňu. Charlie prižmúri oči v ich jase a pozrie sa na chodník, kde sa jej tieň naťahuje ako duch do trávy poprášenej snehom. O sekundu ju už auto čaká pri chodníku. Otvoria sa dvere na strane vodiča a vystúpi Josh.

„Charlie, ahoj,“ vysloví s hanblivým úsmevom ako na prvom rande.

„Ahoj.“

„Prepáč, že pôjdeme v noci,“ pokračuje Josh. „Inak to nešlo, neuvoľnil som sa skôr.“

„Mne to nevadí.“

Charlie si za posledné dva mesiace zvykla na tmu. Väčšinu nocí prebdela až do rána, čo mali čiastočne na svedomí tabletky, a internátnu izbu osvecovalo len svetlo televíznej obrazovky s filmom, ktorý práve pozerala.

„Tvoj koč už čaká,“ povie Josh a potľapká strechu auta. „Nie je to síce limuzína, ale odvezie nás, kam potrebujeme.“

Charlie si chvíľu obzerá auto. Bridlicovo sivý Pontiac Grand Am jej vôbec nepripadá ako stará rachotina. Auto je čerstvo umyté. Nevidno na ňom nijaké škrabance či odreniny. Rozhodne nemá tmavé sklá. Charlie vidí rovno na sedadlo spolujazdca, ktoré je našťastie prázdne. Je to typ auta, na akom by možno jazdil jej otec, keby ešte žil. Praktické. Azda aj spoľahlivé. Auto, ktoré má splynúť s davom.

Josh pozrie na škatuľu a kufre pri jej nohách. „Nevedel som, že budeš mať so sebou toľko vecí. Odchádzaš na dlhšie?“

„Dúfam, že nie na príliš dlho,“ odvetí Charlie, nemyslí to vážne, ale zároveň si položí otázku, či to predsa len podvedome nemyslí vážne. A prečo by to nemala chcieť? Nedlhuje vari Robbiemu aspoň jeden pokus vrátiť sa sem na jarný semester? Nedlhuje to sama sebe?

Maddy je síce dôvodom, prečo to celé robí, ale Charlie dobre vie, že by jej to neschvaľovala.

Robíš kraviny, miláčik. Tak by sa Maddy vyjadrila o jej pláne odísť z internátu.

„Máš dosť miesta pre všetko?“ spýta sa Charlie.

„Jasné,“ odvetí Josh, rýchlo sa presunie dozadu a otvorí kufor auta.

Charlie zdvihne škatuľu a zamieri s ňou k otvorenému kufru. Josh skočí pred ňu, vezme jej škatuľu z rúk a Charlie zostane len ruksak.

„Ja ti to tam poukladám,“ povie.

Charlie s prázdnymi rukami nasledujúcich pár sekúnd sleduje, ako Josh nakladá jej veci do kufra. Počas toho krátkeho okamihu si všimne, že Josh stojí nejako zvláštne. Nepostavil sa rovno za auto, ale zostal v takom uhle, že jej širokým chrbtom zakrýva výhľad na otvorený kufor. Takmer ako keby bolo ešte niečo dnu. Niečo, čo Charlie nemá vidieť.

Charlie predpokladá, že o nič vážne nejde.

Vie, že o nič vážne nejde.

Ľudia občas robia zvláštne veci. Ona vo svojej hlave vidí filmy a Josh zvláštne nakladá veci do kufra. Bodka.

Ale keď Josh zabuchne kufor a obráti sa k nej, Charlie si na ňom všimne ešte niečo. Niečo, čo jej pripadá ešte čudnejšie než spôsob, akým nakladal batožinu.

Josh má oblečené to isté ako vtedy pri nástenke spolujazdy.

Presne to isté.

Rovnaké džínsy. Rovnakú mikinu. Dokonca má aj ten istý pekný účes. Áno, sú na výške a všetci sa takto obliekajú, je to neoficiálna uniforma Olyphantovej univerzity. Ale Josh ju nosí nie celkom prirodzene, takmer ako keby to nebolo jeho bežné oblečenie. Charlie si uvedomí, že na ňu z nejakého dôvodu robí dojem komparzistu. Typický vysokoškolský fešák č. 2.

Josh sa znovu usmeje a Charlie si všimne, že jeho úsmev je absolútne dokonalý. Úsmev filmového idolu, taký žiarivý, až sa ho dá naľakať. Je sexi? Je zlovestný? Charlie sa nevie rozhodnúť.

„Tak, to by sme mali,“ vyhlási Josh. „Si pripravená vyraziť?“

Charlie mu hneď neodpovie. Vyruší ju myšlienka, že toto všetko by mohli byť aj varovné signály. Kufor. Oblečenie. Sú to totiž presne tie veci, ktoré by ju inokedy prinútili zvrtnúť sa na opätku a uháňať na internát.

Ešte na to nie je neskoro. Mohla by oznámiť Joshovi, že si to rozmyslela, a poslať ho po veci z kufra. Namiesto toho si povie, že by mala prestať byť taká podozrievavá. Tu vôbec nejde o Josha. Ani o to, čo má oblečené. Ani o to, ako nakladá veci do kufra. Ide tu o ňu a o jej problém: tesne pred odchodoch hľadá dôvody, prečo by mala zostať.

Má na to totiž dobré dôvody. Mala by doštudovať. Zbožňuje svoj odbor. A potom je tu celkom prostý fakt, že Robbie by bol šťastný.

Ale bola by šťastná aj ona?

Charlie si to nemyslí.

Mohla by šťastie predstierať kvôli Robbiemu. Mohla by sa tváriť, že je okej, ako to robí od septembra. A možno – len možno – by búrkové mračno, pod ktorým žije, napokon zmizlo a z nej by sa zase stala normálna študentka. No, napoly normálna. Charlie má dostatočne triezvy pohľad, aby si uvedomovala, že nikdy nebude presne taká istá ako všetci ostatní. Vždy okolo seba mala a vždy okolo seba bude mať auru excentrickosti. A to je v pohode.

V pohode nie je, aspoň podľa Charlie, zostať tam, kde je nešťastná. Tam, kde jej všetko dennodenne pripomína hlbokú bolestnú stratu. Tam, kde spomienky bodajú, pocit viny pretrváva a neprejde týždeň, deň, hodina, aby si nepomyslela: Nemala som ju opustiť. Mala som mu v tom zabrániť. Mala som ju zachrániť.

Pozrie na Josha, ktorý trpezlivo čaká na odpoveď.

„Viac pripravená už nebudem,“ odvetí.

INT. AUTO – NOC

Charlie sa naučila šoférovať v aute, v ktorom neskôr zahynuli jej rodičia.

Učil ju otec a jeho trpezlivosť sa míňala pri každom roztrasenom okruhu na parkovisku pred strednou školou. Trval na tom, aby sa Charlie naučila viesť auto s manuálnym radením, lebo ako tvrdil: „Potom už budeš vedieť šoférovať na všetkom.“

Ale ju manuálna prevodovka miatla. Tri pedále namiesto dvoch ako v maminom aute a toľko krokov, ktoré treba dodržiavať... Celá choreografia, ktorú neovládala, a myslela si, že sa ju nikdy nenaučí.

Ľavá noha – spojka.

Pravá noha – brzda.

Neutrál. Zapaľovanie. Pridať plyn.

Až po celom popoludní trénovania zvládla Charlie prejsť celý okruh na parkovisku bez toho, aby zastala alebo aby spojka pri zaraďovaní tak škrípala, až otca oblieval studený pot. Trvalo vyše dvoch týždňov, kým sa za volantom hnedočerveného Chevroletu Citation začala cítiť naozaj ako doma. No potom to už išlo rýchlo. Obrat na ceste, pozdĺžne parkovanie aj slalom pomedzi kužele. Tie si jej otec požičal od kamaráta, ktorý pracoval na stavbe.

Skúšky v autoškole zložila na prvý pokus, na rozdiel od svojej najlepšej kamarátky Jamie, ktorá ich musela trikrát zopakovať. Charlie s otcom potom išli skúšky osláviť zmrzlinou, ona šoférovala a on pokračoval v autoškole dobrými radami zo sedadla spolujazdca.

„Nikdy neprekroč povolenú rýchlosť viac než o päť kilometrov za hodinu,“ povedal jej. „Policajti ti potom dajú pokoj.“

„A keď pôjdem rýchlejšie?“ spýtala sa Charlie, provokovala ho, že sa chce stať cestnou pirátkou.

Otec jej venoval pohľad v štýle Prosím?, ktorý sa stal počas dcérinej puberty jeho bežnou výbavou. „Chceš si ten svoj novučičký vodičák užiť?“

„Áno.“

„Tak dodržuj rýchlostné obmedzenia.“

Keď Charlie zaradila dvojku, aj otec ako keby sa posunul. Oprel sa na sedadle a obrátil pohľad k oknu na strane spolujazdca.

„Mama by bola zhrozená, keby zistila, že ti to hovorím,“ povedal, „ale v živote sa niekedy nemôžeš vyhnúť tomu, že prekročíš rýchlosť. Niekedy nemáš inú možnosť, len hnať sa ako blázon.“

Josh sa neženie ako blázon a pri výjazde z univerzitného areálu dodržuje povolenú rýchlosť sedemdesiat kilometrov za hodinu. Charlie to stačí. Po dvoch mesiacoch strnulosti je konečne v pohybe. Nie, nezmení sa tým to, čo sa stalo. Rozhodne sa tým nezmení úloha, ktorú v tom zohrala. No Charlie dúfa, že tento nepatrný posun je prvým krokom na dlhej ceste k prijatiu a odpusteniu. A keď cestou von prejdú okolo svietiaceho znaku Olyphantovej univerzity, Charlie si dovolí potešiť sa z úľavy, ktorá ju obkolesí ako hrejivé objatie.

Ale možno je to len kúrenie, ktoré vháňa teplý vzduch cez vetráky na palubnej doske. Charlie sa po dlhom státí na chlade teší z tepla aj z toho, že auto je zvnútra rovnako čisté ako zvonka. Na rozdiel od Robbieho káry sa tu na dlážke neváľa špina a nevidieť ani žiadne obaly z McDonaldu na prednom sedadle. Interiér dokonca rozvoniava čistotou, až si Charlie pomyslí, že Josh prišiel rovno z umyvárne. Jej nos zachytí arómu šampónu, ktorá sa dvíha z čalúneného sedadla pod ňou. Mieša sa so silnou, nie úplne príjemnou vôňou borovice z osviežovača vzduchu v tvare stromčeka, ktorý sa hompáľa na spätnom zrkadle. Stromček sa zakníše, keď odbočia na hlavnú cestu, ktorá sa tiahne pozdĺžne s univerzitou, a k nej doletí čerstvý závan borovicovej arómy. Charlie pokrčí nos.

Josh si to, ako inak, všimne. Hoci Pontiac Grand Am rozhodne nie je kompaktné auto, na predných sedadlách sú pomerne blízko pri sebe. Oddeľuje ich stredová konzola, z ktorej sa ozýva štrnganie mincí a klepanie plastu o plast. Josh ľavou rukou zvrtne volant a pravou zaradí rýchlosť, jeho predlaktie teraz delí od toho jej len pár centimetrov.

„Ospravedlňujem sa za ten osviežovač vzduchu,“ ozve sa. „Je dosť intenzívny. Ak chceš, môžem ho zvesiť.“

„To je v pohode,“ odvetí Charlie, hoci si odpoveďou nie je úplne istá. Za normálnych okolností má vôňu borovice rada. Ako dievča si zvykla zastať tesne k živému vianočnému stromčeku a zhlboka vdychovala jeho vôňu. Ale toto je niečo iné. Chémia, ktorá sa tvári ako príroda. Charlie má sto chudí rozbiť okno. „Zvyknem si naň.“

Joshovi to ako odpoveď stačí, lebo prikývne s pohľadom upretým pred seba. „Spočítal som to a myslím, že cesta by nám mala zabrať zhruba šesť hodín, ak nerátam prestávky.“

Charlie to už vie vďaka podobným jazdám domov. Polhodinu to trvá k medzištátnej diaľnici číslo 80, ide sa tam po miestnej ceste lemovanej obchodmi pre domácich majstrov, zubárskymi ambulanciami a cestovnými kanceláriami. Po diaľnici je to ďalších tridsať minút, kým neprejdú cez delawarskú tiesňavu do Pensylvánie. Ďalej sa tiahne pohorie Pocono, po ktorom vždy nasledovali hodiny prázdnoty. Samé monotónne lúky a lesy, až kým neprídu do Ohia a krátko nato k odbočke do Youngstownu. Keď jej Josh oznámil, že môže vyraziť až o deviatej, zmierila sa s tým, že domov sa dostane okolo tretej ráno alebo ešte neskôr. Nemala veľmi na výber.

„Ak chceš, môžeš celú cestu spať,“ navrhne teraz Josh.

Spánok však počas cesty neprichádza do úvahy. Josh síce pôsobí priateľsky a milo, ale Charlie má v pláne po celý čas bdieť.

Buď stále v strehu. Ďalšia rada z plagátika.

„Ja to zvládnem,“ odvetí Charlie. „Pokojne ti budem robiť spoločnosť.“

„V tom prípade si ešte pred diaľnicou spravíme prestávku na kávu.“

„Dobrý nápad,“ odvetí Charlie.

„Super,“ prikývne Josh.

A tým sa im vyčerpali témy. Trvalo to len dve minúty. Charlie rozpačito sedí v tichu, ktoré zavládlo, a rozmýšľa, či má niečo povedať, aby udržala niť rozhovoru. Tohto sa obávala, odkedy sa jej Josh ozval, že ju môže zviezť – bontónu, ktorým sa má riadiť počas cestovania v aute s cudzím človekom.

Vie, že to nie je také ako vo filmoch, kde dvaja cudzí ľudia v aute objavia nekonečné témy na rozhovor a zvyčajne to vyústi buď do romániku, alebo do vraždy. Ale kto v skutočnom živote priveľa rozpráva, je otravný. A kto nerozpráva dostatočne veľa, je nezdvorilý.

Rovnaké pravidlá platia aj na Josha. Charlie sa pri balení obávala, že Josh bude stále rozprávať alebo že nepovie nič. Mlčanie medzi cudzími ľuďmi je iné ako dlhé obdobia ticha, ktoré bez problémov prežívala s Maddy alebo s Robbiem. Pri niekom, koho poznáte a dôverujete mu, mlčanie neprekáža. Pri cudzom človeku by to mohlo znamenať hocičo.

Cudzí človek je priateľ, s ktorým sme sa ešte nezoznámili, hovorievala Maddy. Bolo to paradoxné, keďže bývala z nich dvoch vždy kritickejšia. Charlie bola len rozpačitá a hanblivá. Bolo ju treba vytrvalo poštuchávať, kým vyšla zo svojej ulity. Maddy predstavovala úplný opak. Extrovertná a teatrálna mladá žena, ktorej sa logicky rýchlo zunovali tí, čo nemali talent na dramatickosť alebo ho nedokázali oceniť. Práve preto z nich bola dokonalá dvojica: Maddy vystupovala a Charlie ju obdivne pozorovala ako z hľadiska.

„Ty nie si jej kamarátka,“ povedal raz Robbie nahnevane, keď sa Maddy vykašlala na ich spoločné plány a dala prednosť žúrovaniu s kamarátmi z herectva. „Ty si jej publikum.“

Robbie nechápal – nemohol pochopiť –, že Charlie o tom vedela a netrápilo ju to. Bola ochotným publikom pri Maddiných výstrelkoch. Aspoň jej pokojný život oživila dráma, ktorá by v ňom inak chýbala, a Charlie ju za to milovala.

Lenže s tým je koniec. Maddy je mŕtva. Charlie sa nadobro odhlásila z rušného sveta. A keďže po príchode do Youngstownu už Josha nikdy nestretne, nevidí dôvod, prečo by ho mala povýšiť z cudzieho človeka na kamaráta.

Práve keď sa zmieri s tým, že strávi nasledujúcich šesť hodín v rozpačitom tichu a silnej aróme umelej borovice, Josh sa ozve spoza volantu, z ničoho nič zhovorčivý.

„Čo také máš v Youngstowne, že sa tam tak ponáhľaš?“

„Starkú.“

„Super,“ prikývne priateľsky Josh. „Rodinná návšteva?“

„Bývam s ňou.“

V priebehu rokov sa naučila, že táto odpoveď si vyžaduje menej vysvetľovania ako pravda. Keď ľuďom povie, že jej starká vlastne býva v dome, ktorý Charlie zdedila po svojich nebohých rodičoch, väčšinou z toho vznikajú ďalšie otázky.

„Musím povedať, že som nečakal, že nájdem spolujazdca,“ poznamená Josh. „Z internátu teraz neodchádza veľa ľudí. A skoro každý má auto. Všimla si si to? Parkoviská sú plné. Vlastne ma prekvapuje, že ty auto nemáš.“

„Ja nešoférujem,“ odvetí Charlie a vie, že to znie, ako keby nevedela šoférovať.

V skutočnosti šoférovať nechce. Odkedy mali rodiča tú nehodu. Za volantom bola naposledy deň pred tým, ako zahynuli. Keď jej pred tromi mesiacmi vypršala platnosť vodičského preukazu, ani sa neunúvala obnoviť si ho.

Charlie sa zmierila s tým, že je z nej naveky spolujazdkyňa. Musí ňou byť. Vie, že sa nedá vyhnúť tomu, aby sa niekam viezla, tak ako vie, že sa môže stať niečo zlé bez ohľadu na to, či je, alebo nie je za volantom. Stačí sa pozrieť na jej mamu. Jednoducho sa viezla, keď Charlin otec odrazu len strhol auto z diaľnice do lesa a okamžite oboch zabil.

Nikto nevie, čo ho prinútilo zbehnúť z cesty, hoci teórií bolo dosť. Strhol volant, aby sa vyhol jeleňovi. Dostal za volantom infarkt. Niečo sa tragicky pokazilo na stĺpiku riadenia.

Nehody sa stávajú.

To všetko Charlie počúvala počas týždňov po nehode, keď jej začínalo byť jasné, že nemá v úmysle ešte niekedy šoférovať. Nehody sa stávajú, ľudia zomierajú a je to tragédia, ale nemala by sa báť sadnúť si za volant.

Nikto nechápal, že Charlie sa nedesí smrti pri autonehode. Zodpovednosť – to bol jej najväčší strach. Nechcela niekomu spôsobiť rovnakú bolesť, akú spôsobil jej otec. Keby došlo k nehode, pri ktorej by zomreli ľudia – vrátane nej –, bola by za to zodpovedná, a to nepotrebovala.

Iróniou osudu napokon niekto zomrel a Charlie je za to zodpovedná, ale vôbec v tom nefigurovalo auto.

„V tom prípade máme šťastie, že sme sa našli,“ pokračuje Josh. „Už si niekedy využila spolujazdu?“

Charlie pokrúti hlavou. „Je to prvýkrát.“

Doteraz nikdy nemusela. Starká Norma ju na začiatku semestra doviezla na internát a na konci prišla po ňu. Keď sa jej minulú jeseň začal zhoršovať zrak a aj ona prestala šoférovať, prevzal to Robbie. Charlie teraz nesedí v jeho volve len preto, lebo sa mu nepodarilo nájsť niekoho, kto by ho zastúpil pri vyučovaní a trénovaní počas tých dvoch dní, ktoré by mu zabrala cesta do Youngstownu a naspäť.

„Aj ja to robím prvýkrát,“ povie Josh. „Keď som sa išiel pozrieť na nástenku, myslel som si, že to bude strata času, a ty si tam práve pripínala svoj inzerát. Charlie. Mimochodom, máš zaujímavé meno. Je to skrátený tvar nejakého dlhšieho?“

„Áno. Charles.“

„Ty sa fakt voláš Charles?“ spýta sa Josh.

„Podľa chlapčenskej postavy?“