Osudoví kamarádi
Temné čáry

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Linda Chapmanová

Osudoví kamarádi: Temné čáry – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Šárka Dvořáková Tripesová

Text copyright © 2019 Linda Chapman

Illustrations copyright © 2019 Lucy Fleming

Translation © Šárka Dvořáková Tripesová, 2023
E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment
E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-204-5239-9

ISBN e-knihy 978-80-204-6195-7 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-6196-4 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-6194-0 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

VE SVĚTĚ KOUZEL

Vodopád z hvězd padal do překrásné tůňky, vedle níž stála sněžná sovička a vlčice se stříbřitou srstí. Obě zvířátka soustředěně sledovala obraz, který se vynořil na vodní hladině – šedovlasá dáma v něm držela jakýsi třpytivý černý kámen.

„Nějak se mi to nepozdává, Kulíšku,“ promluvila vlčice. „Ta žena je zahořklá a zaslepená a má v úmyslu ublížit nově vyslaným Osudovým kamarádům.“

Sovička přikývla na souhlas a máchla křídlem přes vodní hladinu. V tu ránu obraz staré dámy zmizel a přetvořil se na výjev, ve kterém si čtyři desetileté dívenky povídaly v pokojíku. Byla tam s nimi čtyři zvířátka – liška, kocour, srnečka a zrzavá veverka. Oči všech byly zbarvené nezvykle – do indigově modré. Byla to zvířátka ze světa kouzel.

Vlčice se zadívala na jednu z dívek – měla špinavě blonďaté vlasy po ramena a oči, ve kterých se zračilo odhodlání. K boku se jí lísala liška, hlavu měla položenou na dívčině rameni. „Majka se tolik podobá své babičce,“ řekla vlčice.

„Doufám, že je po ní také tak odvážná a chytrá,“ pronesla vážně sovička. „Tyhle čtyři dívenky a jejich kouzelná zvířátka budou muset být opravdu statečné, pokud se rozhodnou zastavit člověka, který ovládá temné čáry. Budou muset spoléhat na svůj instinkt, své přátelství – a ze všeho nejvíc na to, co jim napovídá srdce…“

KAPITOLA PRVNÍ

Majka Zelenková seděla v tureckém sedu na své posteli. Prostoupila ji kouzelná moc a ona měla pocit, jako by se každičký centimetr jejího těla třpytil. Její kouzelné zvířátko, liška Kapradinka, seděla vedle ní, Majka však upírala zrak na zrcátko, které držela v dlaních. Dveřmi do pokoje doléhal hlas Majčiny starší sestry Káji, která volala na maminku, že nemůže najít svou oblíbenou sukni.

„Ukaž mi, kde je Kájina sukně,“ zašeptala Majka.

Povrch zrcátka se zablýskl a objevil se na něm obraz. Byla na něm červená sukně – ležela zmuchlaná pod komodou v Kájině pokoji.

„Mám ji!“ řekla Majka potěšeně. Když s kouzlením teprve začínala, trvalo jí celou věčnost, než se vůbec napojila na kouzlo hvězd, teď už se jí to dařilo téměř okamžitě.

Majka uměla kouzlit od té doby, co se Kapradinka a ostatní kouzelná zvířátka ocitla ve světě lidí, aby si tu našla své Osudové kamarády. Pouze ti, kdo na kouzla skutečně věří, mohou rozumět řeči kouzelných zvířátek. Společně se pak snaží pomáhat lidem tím, že se napojí na kouzlo hvězd proudící mezi těmito dvěma světy. Každý z Osudových kamarádů získal jiné kouzelné schopnosti, a pokud je využil pro dobrou věc, posílil se tím proud kouzel.

Kapradinka šťouchla Majku čumáčkem a polechtala ji svou hebkou srstí. „Tolik se v kouzlení zdokonaluješ!“ řekla liška.

Majka nasála onu důvěrnou vůni – vůni trávy v lese za teplého podzimního dne. „To je dobře. Musím být silná, pokud chceme zastavit člověka, který ovládá černou magii, ať už je to kdokoliv. Všichni musíme být co nejsilnější.“

Majčiny tři nejlepší kamarádky Lotka, Róza a Ivet patřily také k Osudovým kamarádům. Společně přišly na to, že někdo v okolí pomocí černé magie povolává Zlouny, čímž proud kouzel slábne. Zlouni jsou totiž zlí duchové, kteří do lidského světa vnáší trápení a neštěstí, a právě Osudoví kamarádi je mohou pomocí těch správných kouzel poslat zpátky mezi stíny.

„Najdeme člověka, který Zlouny povolává, a zabráníme mu v tom,“ prohlásila Kapradinka. „Sejdeme se dneska s ostatními?“

„Ano, později dopoledne jdeme k Ivet. Říkala jsem si, že bych se cestou mohla stavit u tety Marušky.“

Teta Maruška bývala kamarádka s Majčinou babičkou, která už bohužel zemřela. Byla jediným dospělákem, o kterém Majka věděla, že umí kouzlit – nepatřila k Osudovým kamarádům tak jako Majka, ale uměla kouzlit pomocí drahých kamenů a křišťálů.

Majka zaslechla, jak její sestra zase cosi křičí na odpočívadle mezi jednotlivými patry domu. „Ups, ještě jsem Káje neřekla, kde ta její sukně vězí.“

Jen co Majka otevřela dveře svého pokoje, Kapradinka za třpytu hvězd zmizela. Nikdo z Majčiny rodiny o ní nevěděl – svět kouzel musel před lidmi, kteří na kouzla nevěří, zůstat utajen.

Kája stála na samém vršku schodiště a volala: „Už jsem se dívala úplně všude!“

„Tak si obleč něco jiného,“ navrhla maminka.

„Já si ale chci vzít tamtu sukni!“

Majka vstoupila do Kájina neuklizeného pokoje a přispěchala ke komodě. Přikrčila se. Zrovna v tu chvíli vešla do pokoje Kája. „Co tady jako děláš?“ zeptala se.

„Říkala jsem si, že ti pomůžu hledat tu sukni,“ odpověděla Majka. „Je to ona?“ Vytáhla zpod komody Kájinu červenou sukni.

„Jo!“ vydechla Kája. Hned ale svraštila čelo. „To tys ji tam dala?“

„Ne!“ ohradila se Majka. „Jen jsem správně odhadla, kde by mohla být.“

Ve dveřích pokoje se objevila maminka. „Kájo, máš tady strašlivý binec. Není divu, že nemůžeš nic najít!“

„Mami! Majka našla moji sukni!“ radovala se Kája. „Jen tak dál – nacházej ztracené věci. Jak to jen děláš?“

Majka skryla úsměv. Kdyby tak Kája tušila, jak se věci mají! „Asi jsem prostě v hledání dobrá.“

„Ty seš snad jasnovidka,“ řekla Kája a nespouštěla z Majky oči. „Měla by sis zřídit kanál na YouTube!“

Majka se tomu vysmála, ale pomyslela si, že by si odteď měla dávat větší pozor, k čemu kouzla používá.

„Kájo, nemyslím si, že by Majka byla jasnovidka,“ řekla maminka a usmála se. „Já si spíš myslím, že se špatně koukáš. Teď se honem převleč, hodím tě ke kamarádce. Co budeš dneska dopoledne dělat ty, Majko?“ chtěla vědět paní Zelenková a společně s Majkou vyšly z Kájina pokoje.

„Máme s holkama sraz u Ivet doma. Mohla bych se cestou stavit u tety Marušky?“

„Jistě,“ souhlasila paní Zelenková. „Maruška tě vždycky ráda vidí. Vyřiď jí, že se u ní brzy stavím na šálek čaje.“

„Dobře,“ řekla na to Majka a seběhla ze schodů.

KAPITOLA DRUHÁ

Majka projížděla na kole ulicemi pobřežního městečka, ve kterém bydlela, a studený listopadový vzduch ji štípal do tváří. Podzim už se nadobro překulil do zimy – větve stromů byly téměř holé a slabá vrstva jinovatky pokrývala travnatou krajnici.

Když projížděla kolem místních lidí, usmáli se na ni a pozdravili ji. Těžko uvěřit, že ve městě byl někdo, kdo ovládal temné čáry a chtěl ubližovat ostatním. Majka a její kamarádky si ale už poradily se Zlounem ukrytým v zrcátku, který způsobil, že Kája žárlila na svou nejlepší kamarádku, a také se Zlounem našeptávačem uvězněném v zahradním trpaslíkovi, co vyplňoval přání jedné malé holčičky tím nejhorším možným způsobem. A minulý týden se utkaly se Zlouny strašouny, kteří byli schovaní ve čtyřech žlutých natahovacích panáčcích. Ti měli zase prsty v tom, že se to, z čeho měli lidé největší strach, stávalo skutečností. I tomu naštěstí ale Majka a její kamarádky přišly na kloub a Zlouny z natahovacích panáčků poslaly zpátky mezi stíny.

Musíme přijít na to, kdo má všechno tohle na svědomí, usmyslela si Majka.

Pak seskočila z kola a opřela ho o zeď Maruščina domku. Sklouzla pohledem k sousednímu domu napravo a cítila se provinile. Vzpomněla si totiž na to, jak spolu s kamarádkami podezíraly paní Křivou – podivínskou sousedku –, že to ona ovládá temné čáry. Zloun uvězněný v zahradním trpaslíkovi jim totiž řekl, že osoba, která Zlouny povolává, je žena, a když se s paní Křivou setkaly poprvé, bez rozmyslu ji začaly podezírat. Ráda chodila v noci do lesa, byla velmi nevrlá, měla spoustu zahradních trpaslíků, a Šťovík poblíž její zahrady dokonce zavětřil Zlouny. Ale ukázalo se, že paní Křivá je jen neškodná stará dáma, která nemá děti příliš v lásce, zato však je vášnivou sběratelkou zahradních trpaslíků a zachraňuje zraněná zvířata, která najde v lese.

Majka se zadívala na dva zahradní trpaslíky, každý si hověl na jedné straně vchodových dveří paní Křivé, a napadlo ji, kdo asi tak uvěznil Zlouna našeptávače do trpaslíka, kterého dostala Pájina maminka.

Jakmile teta Maruška otevřela vchodové dveře, celá se rozzářila. „Ahoj, Majko. Nečekala jsem, že přijdeš.“

„Jela jsem za Ivet, tak mě napadlo, že se na chvilku stavím,“ vysvětlila Majka.

„To je od tebe moc milé! Zrovna jsem upekla čokoládové sušenky – tvoje oblíbené.“

Majka si v předsíni zula boty a prošla domem až do dobře známého obýváku, kde byly na poličkách na odiv vystavené leštěné kameny a křišťály. Všimla si, že na konferenčním stolku leží otevřená kartonová krabice a v ní roztomilé pletené vánoční ozdoby – tučňáci, sněhuláci a sobi. Všem nádherně zářily oči vyrobené z prťavých černých křišťálů.

„Ty jsou rozkošné,“ řekla Majka tetě Marušce.

„Děkuji, Majko. Vyrábím je, abych je mohla prodávat na trzích, které se konají tento víkend. Chystáš se na ně, viď?“

Adventní trhy se každoročně konaly v prostorách městské radnice. Prodávaly se tam domácí koláčky a také vánoční ozdoby, přáníčka a všelijaké dárky. Když Majčina babička ještě žila, organizovala je, a kam Majce paměť sahá, babička nevynechala jedinou sezónu.

„Ano, dorazím,“ odpověděla Majka.

„Bude to letos divné, když tam nebude tvoje babička,“ posteskla si teta Maruška. „Ale uděláme všechno pro to, aby byly trhy obzvláště výjimečné. Naše městečko bude mít trhy, jaké si zaslouží! A teď už pojď do kuchyně a nabídni si sušenku.“

Vešly společně do kuchyně v zadní části domu a posadily se ke stolu. „Podařilo se tobě a kamarádkám přijít na něco, co by vyřešilo onu záhadu, kdo povolává Zlouny?“ zeptala se teta Maruška, zatímco si Majka pochutnávala na sušenkách. „Když jsem s vámi byla naposledy, myslely jste si, že by to mohla být paní Křivá. Od té doby ji po očku sleduji a opravdu se chová podezřele – chodí do lesa v různou denní i noční dobu a –“