Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Výkřik do ticha

Vydání první

Copyright © 2021. In Silence She Screams.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2598. publikaci

Přeloženo z anglického originálu In Silence She Screams vydaného v roce 2021

Český překlad © 2023 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Book Cover: Hang Le

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2072-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2073-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Amo Jones

Výkřik do ticha

Třetí díl série

Půlnoční běsnění

Bolesti.

Emoci, jež nám chce ukázat dobro.

Varování!

Kniha obsahuje scény, jež ve vás mohou vyvolat nepříjemné pocity.

Je to zvrácená četba se slovy prosycenými temnotou.

1. prolog

Kyrin

Sedmnáct let

Ještě než jsem došel na konec chodby, slyšel jsem, jak vzlyká. Po cestě jsem byl vyřízenej a zatraceně unavenej, jenže jsem nemohl ten zvuk ignorovat. Byla to Cartier, a ta holka nikdy nebrečí. Je tvrdá jak skála. Když jí bylo pět, chytila Keatona do kravaty a čistě ho složila k zemi. A tak jsem navzdory tomu, že když mám utěšovat holčičí emoce, jsem asi tak stejně užitečnej jako jeptiška ve striptýzovým klubu, udělal pár kroků zpátky a zatlačil do dveří jejího pokoje. Bylo už po půlnoci a proklatě mě bolela hlava. Nejradši bych prospal tři dny v kuse, než znovu otevřu oči.

Když jsem ji uviděl, jak se choulí na přikrývce na posteli a rukama si objímá hubený nohy, celej jsem se napjal.

„Kyrine, jdi pryč…,“ zašeptala.

„Na to ti seru. Co se děje?“ Ještě než začala mluvit, všiml jsem si několika věcí. Zaprvý toho, že na sobě měla krátký koktejlky s takovýma těma třpytkama.

„Nic. Jasný? Nic.“ Hlas se jí chvěl a rty se jí třásly.

Jakmile mi došlo, že s ní fakt něco je, žilami se mi rozproudil adrenalin. Vešel jsem dovnitř a zabouchl za sebou dveře. Na stole jí začal bzučet telefon. Než mohla vyskočit z postele a vzít si ho, popadl jsem ho já.

„Odemkni ten mobil, Smíšku…“ Z pusy mi nechtěně unikla přezdívka, kterou jsem jí dal, když se narodila. Jako malej jsem neuměl vyslovit její jméno, a tak jsem jí místo toho začal říkat Smíšku. Už jí to zůstalo. A nesnáší to.

Zavrtěla hlavou a posadila se na posteli. Šaty měla na okrajích roztržený a na tvářích šmouhy od řasenky. Stiskl jsem zuby, chytil ji za bradu a zvedl jí mobil před obličej, protože se odemykal rozpoznáním tváře.

„Ky, prosím. Nic mi není.“

Mobil se odemkl a pak jsem otevřel zprávu od její nejlepší kámošky.

Car, musíš někomu říct, co se dneska stalo. Prosím? Jsem tu pro tebe.

Jak jsem tu zprávu četl, začala se ve mně vařit krev. Cítil jsem v žilách plameny zlosti. Zadíval jsem se na Cartier a sevřel mobil v ruce.

Zavrčel jsem na ni. „Někdo s tebou dneska vyjebal?“

Když si odhrnula blond vlasy z obličeje, ret se jí chvěl a ještě víc si rozmazala řasenku pod očima. Štvalo mě to, protože jsem se s rodiči hádal do krve, ať ji nepouštějí na turné. Nechtěl jsem, aby se do toho zapletla. Byl bych radši, kdyby měla obyčejnej život. Všichni jsme to tak chtěli. Protože byla z nás všech jediná holka, musela nás poslouchat a obvykle bylo po našem. Bojovala však s náma zuby nehty.

Zhluboka jsem se nadechl a vytáhl z kapsy telefon. „Jméno?“

„Ky, já –“

„Řekni mi jméno, Cartier!“

Trhla sebou. Za jiných okolností bych se cítil špatně, jenže někdo se dneska dotkl mý sestry a to jsem nemohl nechat bejt. Střední školu jsem nenáviděl.

„Ben Jules.“

„Kde bydlí?“ zeptal jsem se klidně.

Vysypala jeho adresu a já jsem ji zadal do navigace. Jindy bych zavolal kluky z Bratrstva, aby mi kryli záda, jenže jsem věděl, že je dneska nebudu potřebovat.

„Všechno mi vyklop.“

„Hm… on a ona, dali mi pití. Dali mi to pití a já jsem se vzbudila, když byli oba na mně. Ta holka se smála a nahrávala to.“ Přes bolest z ní ta slova sotva lezla, v tu chvíli mi však už vidění zamlžoval vztek.

Nedokázal jsem se uklidnit. „Znáš je?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Jenom byli na stejný párty jako já.“ Zavřela se jí víčka. „Neměla jsem tam chodit.“

Zavrčel jsem. „Cartier, měla bys mít možnost chodit na podělaný večírky a nebát se toho, že tě bude někdo bez dovolení osahávat.“ Tohle je jeden z aspektů života mimo Půlnoční běsnění, kterej nikdy nepochopím. Ženská si na sebe nemůže vzít, co chce, aniž by ji někdo kritizoval nebo ji osahával.

„Ky, co chceš dělat?“

„S tím si nedělej starosti.“

Jakmile jsem se ocitl v podzemní garáži, rozhlédl jsem se po autech, co jsme tu měli zaparkovaný. Věděl jsem, že táta odvezl lambo do servisu, proto jsem popadl z háčku klíče od motorky, přehodil přes ni levou nohu a ani se neobtěžoval vzít si helmu.

Podle toho, co jsem viděl, ten večírek už skončil a trávník byl pokrytej kelímkama a prázdnýma sudama od piva. „Zatracený prasata.“ Překračoval jsem smetí a zamířil rovnou ke dveřím. Kopl jsem do nich a zarazil jsem se, když jsem uviděl, že tu lidi spí na podlaze. Procházel jsem mezi těly a prohlížel si obličeje. Přeskakoval jsem očima mezi nima a fotkou v mobilu. Když jsem mezi spáči v přízemí Bena nenašel, vydal jsem se do patra. Zkontroloval jsem každou ložnici – všechny byly prázdný, až na tu poslední.

Olízl jsem si spodní ret a opatrně je otevřel. Benjamin byl právě uprostřed šoustačky s mladou holkou ve svým věku.

Díval jsem se, jak ji brousí. Bloncka měla velký kozy, který jí narážely do brady, kdykoli Ben přirazil hubenýma bokama proti jejímu zadku.

„Ach, proboha!“ Holka mě uviděla a zrudly jí tváře.

Benjamin se zastavil a ohlédl se přes rameno. „Co tady děláš, vole? Vypadni, sakra!“

Měl jsem dvě možnosti. No, po pravdě vlastně neměl. Existovala jenom jedna. Lepší člověk než já by tu holku nechal utýct, jenže lepší člověk by se sem nepřihrnul s vraždou v očích. A kromě toho v tom ta holka taky sehrála svou roli.

Kopl jsem za sebou do dveří a otočil klíčem v zámku, až cvakl. „Jsem strašně utahanej, takže máte štěstí, že to bude rychlý, ale ve skutečnosti si to nezasloužíte.“

Ben odstrčil holku ze svýho péra a přistoupil blíž ke mně. Fascinovaně jsem ho sledoval, když mu docvaklo, jak moc se lišíme.

On měřil něco přes metr padesát.

Zato já? Metr devadesát.

On mohl vážit tak sedmdesát kilo i s postelí.

A já? Devadesát kilo čistejch svalů.

To ovšem ani nebyl ten přesnej okamžik, kdy pochopil, že je v prdeli. Ne. Došlo mu to, když jsem vycenil zuby a potemněly mi oči.

„Co chceš, vole?“

„Dneska tu byla moje sestřička…,“ zamumlal jsem. „Hrál sis s nesprávnou holkou.“

Vytáhl jsem z pouzdra na opasku loveckej nůž a otočil ho v prstech, než jsem ho bodl pod bradu. Ta holka začala ječet, tak jsem ho z Bena vytrhl a vrhl jím přímo po ní. Její křik utichl hned, když se jí ostří nože zabořilo mezi oči a po nose jí začala stékat krev.

Ten kluk – Ben – se svezl k zemi a přistál na kolenou. Došel jsem blíž, vytáhl nůž holce z lebky a vrátil se k Benovi. Sklonil jsem se nad jeho umírajícím tělem a uculil se, když jsem slyšel, jak se dusí krví.

„Ještě jsem s tebou neskončil.“

Měl jsem původně v plánu to udělat jednoduše. Měl bych vyšilovat, že jsem právě někoho zabil, tak to ale nebylo. Žilami mi stále proudil zkaženej adrenalin a nezdálo se, že by docházel. Přitiskl jsem špičku čepele k okraji dolní čelisti a začal obkrajovat její hranu. Nezastavil jsem se, dokud jsem nedošel na opačnou stranu a pak jsem sledoval linii vlasů.

Ky, pořád vidím jeho tvář. Tady, přímo nad sebou. Jeho tvář, Ky.

Napravím to. Nepřestal jsem řezat, dokud jsem se špičkou nože nedostal na stejný místo, kde jsem začal. Potom jsem vjel prstem pod kůži mezi svaly a vrstvu tuku, čistě ji strhl a odhodil přes místnost.

Ten večer se staly ještě dvě věci.

Jednak jsem zavolal Keatonovi, aby sem přijel a pomohl mi odsud odstranit moje stopy.

Jednak jsem vytočil někoho, koho jsem opravdu vytočit nechtěl.

2. prolog

Eli

Vzpomínám si, že když mi byly čtyři roky, matka mi říkala, že mě k smrti nenávidí. Zastavila auto u krajnice, rozepnula mi bezpečnostní pás na sedačce – na takové té sedačce, ve které se vozí čtyřleté děti – a řekla mi, abych vypadl.

Očividně byla kvůli něčemu pěkně naštvaná. Proč? To jsem v té době netušil. Věděl jsem jenom to, že ta nenávist, kterou na mě celý život plivala, zanechala na mém těle neviditelné jizvy. Lidi viděli roztomilý úsměv a úchvatně krásný zevnějšek, peníze a – přiznejme si to – slávu a mysleli si: No kruci, ten malej smrad má všecko.

Prachy a sláva nedávají dohromady lásku. Peníze, sláva a moje prokletá krása byly pouhým korektorem utrpení, které jsem jako dítě prožil. Můj příběh není na první pohled ošklivý – ne, to vůbec ne.

Ošklivé příběhy někdy nezačínají tím, že jste ve sklepě připoutaní k podlaze. Občas začínají tím, že vás násilně krmí stříbrnou lžičkou na luxusních dlaždičkách od Pietra Firmy.

Naopak táta byl můj hrdina. Uměl říkat vtipy a rozesmával lidi, což ovšem neznamenalo, že byste mu chtěli zkřížit cestu. Vyrůstal jsem spolu s bratry v Elitním klubu králů. V neblaze proslulém tajném společenství, z nějž jste buď měli strach, nebo jste se chtěli stát jeho součástí. Bratry a mě vychovávali naši otcové a strýcové. Na jednu stranu to bylo dobré, na druhou – jako třeba pro Brantleyho – zatraceně zlé. Když moje matka zemřela, byla to úleva, jakou by lidi nepochopili. Zůstal jsem ve škole – v Akademii Riverside – a jen tak tak ji dokončil. A teď… No, teď jsem dělal přesně to co můj táta.

Nebo jsem to aspoň dělat měl. Jenže pak jsem poznal ji.

„Eli, slyšíš mě?“ přerušil moje myšlenky Bishop neboli minikmotr Elitního klubu králů.

„Jo, slyším tě…“ Přimhouřil jsem na něj oči. „Takže po mně chceš, abych jel na turné s Půlnočním běsněním, protože…“

Bishop na mě zlostně zíral a pohled jeho chladných, mrtvých očí mě přes celou místnost sevřel kolem hrdla. „Takže jsi neposlouchal.“

Nebýval vždycky takhle náladový. Teda, to bych kecal. Býval, než poznal Madison, jenže pak mu utekla. A teď je zase na začátku, ovšem je to ještě horší, protože je starší. A krutější.

„Ne, slyšel jsem tě.“

„Jasně, pitomče, tak co teda říkal?“ zeptal se Nate, můj další bratr a člen Elitního klubu králů, a ukázal prstem na Bishopa.

„Právě jsem to řekl!“ Mávl jsem rukou.

Nate se zadíval na Bishopa a zavrtěl hlavou. „Neposlouchal tě. Vyser se na něj. Pojedu já.“

„Ne,“ štěkl Bishop po Nateovi. „Tillie tě tu sakra potřebuje.“ Pohlédl zpátky na mě. „Pojedeš ty, Eli. Myslím to vážně. Připrav se.“

Pomalu jsem směrem k Bishopovi povytáhl obočí. Věděl jsem, co chce. K čertu, věděli jsme to všichni. Válka, která se zahřívala celé generace, pomalu začala dosahovat bodu varu. Do háje s Riveredge. Mezi Riverside s původní Akademií Riverside – školou sídlící ve strašidelném zámku – a Riveredge vede v polovině města cesta. Jsou jako dvě strany jedné mince. Naši otcové situaci celé roky krotili, stejně jako jejich otcové, ale začalo se šuškat, že si tvoří vlastní prokleté království. A to se nám nelíbilo. Rozhodně ne. Svá jména jsme nezískali pro nic za nic a nedosáhli jsme toho v rukavičkách. Elitní králové nejsou jen tak nějaký klub ani parta roztomilých kluků ze soukromé akademie, kteří mlátí lidi, pokud neposlouchají jejich pravidla.

Než vás sejmeme, uřízneme vám všechny končetiny a pošleme je v balíčcích na památku vašim milovaným. Nemáme pravidla, máme zákony a ty byly napsány krví našich předků. Naše společnost sahá hlouběji než půda, na níž postavili tohle zatracené město. A to se nedá brát na lehkou váhu.

„Víš jistě, že do toho chceš zatáhnout Půlnoční běsnění?“

Půlnoční běsnění není pouhá cirkusová banda. Všichni jsou zatraceně vyšinutí a zvrácení. Nebyl jsem si jistý, jestli si s nimi chci hrát na klauny. Každý, kdo viděl jejich smyslná představení, si myslí, že jsou jenom herci nebo artisté. Jenže nejsou. Můžete pracovat v Půlnočním běsnění roky, a přesto nezpozorovat, jaké svinstvo ve skutečnosti za oponou dělají.

Bishop ani nemrkl. „Ne. Chci, abys k nim šel pod jinou záminkou.“

Hodil jsem si nohu na stůl. „Fakt? A to jakou?“

„Takovou jako vždycky…“ Konečně jsem uviděl záblesk toho starého Bishopa. „Abys smočil péro.“

Rozhlédl jsem se po místnosti. „Počkej, ty si myslíš, že mě mezi sebe jenom tak pustí?“ Nemohl jsem si pomoct, musel jsem se zasmát. „Kámo, nikdo se tam nedostane, aniž by skákal přes překážky, a tyhle překážky jsou obvykle rozházený části lidských těl. Doslova. Oni unášejí lidi. Budou mi klást překážky, brácho. No tak!“

Bishop se na mě znuděně zadíval. „Tak budeš skákat.“

„Seš hajzl, víš to?“

Ani sebou po mých slovech necukl, spíš je přivítal. „Lidi by si měli najít nový slovo, jak mě popsat. Hajzl už na mě nestačí.“ Bishop vstal z křesla a pomalu zamířil k obrovskému oknu s výhledem na rušnou Upper East Side.

„Něco vymyslím.“ Uculil jsem se na něj a přejel piercingem v jazyku po zubech.

Ukázal mi prostředník. „Jdi tam a udělej virvál.“ Ohlédl se přes rameno. „King a Persy už na tebe čekají…“

Jakmile se na vás nalepí temnota, zůstane po ní trvalá stopa. Nedá se setřást, nedá se to popřít. Jakmile okusíte hořkou pachuť hříchu na špičce jazyka, uděláte všechno, co můžete, abyste ten jed pili po zbytek života. Budete jako feťák, který potřebuje další dávku. Je to návykové, zatraceně silné.

Vím to. Je to proklatý fakt.

Do mého života vstoupili dva lidi. Ani jsem si nebyl jistý, jak se to sakra stalo. Neuvědomil jsem si, co se děje, dokud mě to nezasáhlo přímo do jádra podělaného zvráceného příběhu o lásce ztracené, zachráněné a zničené. Nikdo mě nemohl zachránit, do prdele.

Ani ona.

A rozhodně ne on.

Ale stejně, nepotřeboval jsem zachránit. Jsem k čertu Eli Rebellis, zatracený elitní král, a krev, která mi proudí v žilách, je směsí toho jedu, takže se asi dá říct, že jsem ho nepil já…

Pili ho oni.

3. prolog

Lilith

Z di tohoto místa připomínaly maso hnijících mrtvol. Něco zažily, něco viděly, nemohly o tom však mluvit. Moje podpatky klepaly po vydlážděné podlaze. Tohle byl Dům pro panenky, vrchol všeho v Patientii. V hlavě mi bzučel adrenalin, netušila jsem však proč. Cítila jsem, jak mnou ve vlnách proudí záchvěvy a roztáčejí mi mysl do spirály chaosu.

Pootevřely se dveře a za nimi nestál nikdo jiný než Kij, muž, který tu byl druhým nejvyšším velitelem hned po tátovi.

„Panenko, měla bys už jít do postele.“ Otevřel dveře dokořán a ukázal na obrovské lůžko. Vypadalo povědomě, ale to by asi mělo, ne? Bydlela jsem tady. Bolela mě hlava, nevšímala jsem si však toho a lehla si do postele. „Vyspi se. Zítra máš představení.“

„Dobře,“ zamumlala jsem, můj hlas zněl ovšem zlomeně a hrdlo mě pálilo, jako bych spolykala žiletky. Položila jsem si ruku na krk a zamračila se. Proč ho mám tak rozdrážděný? A proč mě všechno tak moc bolí? „Kolik teď máme panenek?“

Otočil se čelem ke mně a položil ruku na kliku. „Šest.“

„Šest?“

Proč jsem si myslela, že máme jenom čtyři?

„Myslím –“

„Osprchuj se, Lilith. A nech odpočinout oči. Musíš být unavená.“ Zabouchl za sebou dveře.

Posadila jsem se s rukama v klíně a hleděla na čistě bílou zeď před sebou. Někde v pozadí tikaly hodiny, ale jenom jsem tu seděla. Napočítala jsem pět set tikání, než jsem vletěla do koupelny a sklonila se nad záchodovou mísou.

„Co se děje?“

1. kapitola

Lilith

O svých nočních můrách jsem nikdy moc nepřemýšlela, tušila jsem ovšem, že nejsem stejná jako jiné holky. Myslím, že mi to došlo docela brzy. A moje noční můry? Na ty jsem si zvykla. Užívám si je. Mám ráda chaos. Koupu se v něm, tančím a šukám. Mé noční můry se nacházejí tam, kde jsem zcela volná. Každý večer se těším, až zavřu oči, a jsem zvědavá, kam mě moje podvědomí zavede. Samozřejmě jsem tak objevila i LSD.

Saskia poplácá místo vedle sebe. Pobízí mě tak, abych se posadila. S široce rozevřenýma, dychtivýma očima mi podává sklenici coly. Když si všimne, že si nechci sednout a relaxovat vedle ní, povzdychne si, protočí panenky a chytí mě za předloktí.

„Hele,“ začne a stáhne mě na židli. „Vím, že jsi tu teprve pár dní. Slibuju, že se ti tady bude líbit.“

Saskia mi nevadí, dokonce můžu říct, že ji mám ráda. Ze všech panenek, které kdy bydlely v Domě, byla rozhodně moje nejoblíbenější. Šťouchne do mě skleničkou a přitáhne tak mou pozornost zpátky k tomu, co se děje teď. Ne že by mi vadilo, že jsem se v myšlenkách zatoulala do Domečku nebo Patientie. Tam to aspoň znám a věděla jsem, co tam dělám. Jenže nevím, co jsou zač tihle lidi, zatím ne.

„Napij se. Přísahám, že v tom není jed.“

Vezmu si od ní sklenici, protože vím, že to jen tak brzy nevzdá. „Nevadilo by mi, kdybys ho tam dala.“ Když ta slova vypustím z úst, ani o nich nepřemýšlím. Dělám to často. Nikdy jsem si nemusela dělat starosti s tím, co říkám a dělám, protože v jeho očích, v očích všech, jsem dokonalá.

„Hele, tak…“ Saskia se předkloní, když usrknu coly – s rumem. Před námi hoří v ohništi a za námi stojí karavan, do kterého mě nastěhovala. Pověděla mi, že v něm budu bydlet s holkou jménem Rose a s klukem jménem Kenan. Zatím jsem se ani s jedním z nich nesetkala. „… tak co myslíš?“ Saskia se na mě zadívá se zářivým úsměvem na tváři.

Krucinál. Ona celou dobu mluvila?

„Co?“ řeknu, zakloním hlavu a polknu pití. Je to silné a dobré. Budu potřebovat něco extra.

Saskii to nerozhodí. „Co říkáš na to, že budeš principálkou Půlnočního běsnění?“

To mě zaujme a přimhouřím na ni oči. Saskia sebou škubne, proto trochu toho ostří uberu. Jak jsem říkala, mám Saskii Dragaveiovou ráda, jenže jsem, jaká jsem. Opřu se v židli a přehodím si nohu přes nohu. Hledím do horkých plamenů tancujících ve tmě. Lesní mýtinou kolem mě proudí a duní muzika.

„Vzpomínáš si, jak jsem to dělala, že?“

Saskia přikývne a tmavě hnědé vlasy jí poskočí kolem ramen. Kriste, je to fakt krásná holka. Klidně bych řekla, že ta nejkrásnější holka, co jsem kdy viděla.

„Fajn.“ Zpoza sklenice se na ni usměju. „Ale musím dělat věci po svým, víš…“ Nakloním hlavu na stranu.

„Jak jsi zvyklá, jasně! To je úplně v pohodě. Persy převzala Delilino místo a věř mi, když ti říkám, že je mnohem vstřícnější.“ Saskia se opře v židli, a když je teď mezi námi víc prostoru, trochu se uvolním. „Zlobíš se na nás, protože jsme zabili tvého otce?“

Nepodívám se na ni. Není třeba.

„Ne,“ odpovím po pravdě. „I když mi něco říká, že jsi věděla, co ti odpovím, ještě než ses zeptala.“

„Tady jste, lidi!“ Dojde k nám kluk oblečený jen ve volných džínách, bez trička, a posadí se na prázdnou židli vedle mě.

Zadívám se na něj přes rameno. Je roztomilý. Takový ten typ, se kterým si hrajete, jen abyste viděli, jak má načechrané peří. Když si všimne, že ho pozoruju, zkřiví se mu tvář.

Pane jo.

Netuším, proč to lidi dělají.

„Ty máš… fialový oči?“

O to jde? Víc nemusí říkat. Zahihňám se a vstanu. „Lila.“ Dopiju colu a otřu si ústa hřbetem ruky. „Říkali mi, že je to deformita. Jako že jsem plodem zla.“ Natáhnu se pro láhev Jacka Danielse ležící na zemi a odšroubuju víčko. „Ale radši být plodem zla než jeho cílem, ne?“ Uculím se na něj zpoza teď už zase plné skleničky.

„Kristepane.“ Kluk zavrtí hlavou a prohrábne si vlasy. „Máš pravdu, je fakticky šílená.“

Když vidím, že jsem mu pocuchala ta roztomilá peříčka, uchechtnu se. „Saski, co jim o mně vykládáš? Ty ty lidi strašíš.“

Saskia se drsně zasměje. „No, však víš, jen aby si na tebe dávali pozor, protože u sebe nosíš nože.“

„Ne že bych je potřebovala…“ Mrknu na pocuchaného kluka.

„Ne že by je potřebovala,“ potvrdí Saskia a zvedne sklenici do vzduchu, než se otočí k někomu v davu.

Pohlédnu tím směrem a přistanu očima na chlapovi, který mě potom, co zabili mého otce, vůdce Patientie, chytil a odtáhl z místnosti. Zatímco mě nesl do Saskiina a Killianova karavanu, neřekl mi ani slovo. Ani slovíčko. To nevadí. Mám ráda ticho.

„Ach,“ vzdychne ten kluk s pocuchaným peřím, což bude asi Kenan, a napije se. „Pořád mě k sobě nechce pustit.“

„Opravdu?“ zeptám se a povytáhnu obočí. „Seš kus. Proč nechce?“

„Je vůbec na chlapy?“ přidá se k našemu rozhovoru další hlas. Jeho majitelka se posadí vedle Saskie. Nevím, co je to za holku, Saskia ji ale rychle představí jako Rose, což je ta druhá osoba, se kterou budu ubytovaná. Má opálenou pokožku, světlé oči a nese v sobě něhu, na niž nejsem zvyklá. Je to ten typ něhy, co se vám dostane pod kůži a svědí vás, než zmizí.

„Ne.“ Kenan se zavrtí na židli. „Aspoň myslím, že ne.“

„Možná jenom nejsi jeho typ?“ Pokrčím rameny, právě když si Saskia přisune židli blíž ke mně.

Ještě než Kenan promluví, vím, co řekne. Takové klišé.

„Jsem každého typ!“

Neobtěžuju se mu říkat, že můj teda není.

Vloží si mezi rty brko, zapálí ho a potáhne sladký kouř trávy. Jakmile skončí, kývnu na něj a on mi ho podá, zatímco vydechuje. „Ty seš taky kus, Lilith. Kdybych byl na holky, rozhodně bych do tebe šel.“

„Kenane, drž hubu.“ Keaton ho plácne po hlavě a pak se posadí na volnou židli vedle mě.

Ohrnu rty a pomalu vyfouknu do vzduchu jemné obláčky dýmu. Zavrtím hlavou. „Já nemám sebemenší zájem. Vypadáš jako takovej roztomilej mladší bráška.“

„Jde o svaly, že jo? Nemám dost velký svaly.“

Zaletím očima přes jeho rameno na Kyrina. Rozptyluje mě, ale ne dost na to, abych zapomněla, že se mě Kenan ptal, proč není můj typ. „Ne, nejde o svaly.“

Kyrin má na sobě tmavé džíny, černé tričko a tmavě hnědé vlasy mu padají do čela. Jeho tvář je na to, že se vůbec neusmívá, příliš pěkná. „Nejseš dost pošramocenej.“

„Kruci, holka.“ Keaton mě kopne do nohy. „Ty budeš dáreček, co?“

Přejedu si jazykem přes špičáky a v koutku úst mi zacuká. „Na to se spolehni.“

Když si Kenan všimne, že Kyrin stojí za ním, rozpačitě se zavrtí, přestože se Kyrin tváří, jako by byl z kusu ledu. Kdyby mírně nezatínal čelisti, řekla bych, že s ním nic nepohne. Jenže to tak není. Připadá mi maličko vyvedený z míry. Jestli si toho všiml ještě někdo jiný než já, to už je ovšem jiný příběh.

„Uklidněte se, sakra.“ Kyrin se protáhne kolem Keatona a položí mu ruku na rameno. „Persy nás potřebuje. Vypadá to, že máme novýho člena.“

2. kapitola

Kyrin

Byl to zatraceně blbej nápad a říkal jsem to hned, když se Saskia rozhodla, že si přivede novýho mazlíčka. S Killianem se o tom samozřejmě vůbec nedalo rozumně mluvit. Saskia by se mohla rozhodnout, že chce zatracenou planetu, a ten blbec by zavolal do NASA a řekl jim něco jako: „Hej, dejte mojí holce zkurvenou planetu, jinak začnou padat hlavy.“

Je to k smíchu, sakra. Ovšem tenhle novej mazlíček, kterýho si přitáhla, je z hnízda nepřítele.

Když zadáte do Googlu slovo „padouch“, zobrazí se vám policejní fotka Lilith. Stříbrný vlasy, bledá pokožka a našpulený rty, který by srazily mnoho chlapů na kolena, jen kdyby si představili, jak ty rty budou vypadat sevřený kolem jejich péra. A to se nezmiňuju o jejích očích. Podělaný fialkový oči. Netuším, jak se to sakra mohlo stát, a nezajímá mě to až tak moc, abych se na to zeptal.

„Cože?“ Keaton mě následuje ke karavanu, který obývají Persy a King. „Cos myslel tím, že máme novýho člena?“

Otevřu dveře k dalšímu problému. Vítejte v Půlnočním běsnění, kde si pohrajeme s vaší hlavou, protože naše hlavy s náma vyjebávají každej den. „Co se kurva děje?“

Persy sedí na kraji jídelního stolu a se zavřenýma očima si masíruje spánky. King ukáže na prázdný židle vedle sebe. „Posaďte se, sakra. Nepotřebuje se stresovat ještě víc.“

„Proč?“ zeptá se od stolu „novej člen“ a natáhne si nohy, jako by tu byl doma. „Seš těhotná?“

Připadá mi povědomej, ale nemůžu ho zařadit. Má krátký tmavý vlasy, oči, který působí, že má vždycky dost spánku, a ostrou čelist jako já. Když se usměje, zabrní mě pokožka. Nedůvěřuju mu, dojde mi. Zaujatě jsem si ho prohlížel, proto jsem přeslechl, co právě řekl, a teď na to všichni kolem mě reagujou.

„Počkej, ty seš těhotná?“ Keaton se pomalu sveze na židli a zakryje si rukou pusu. Vypadá, že je v šoku. Já nejsem. Byla to jenom otázka času.

„Jo, ale ještě to není dvanáct týdnů, takže bych byla radši, kdyby se to zatím nešířilo.“

„Chápu.“ Keaton stiskne prsty k sobě, aby gestem ukázal, že bude mít pusu zamčenou. Zpovzdálí působí Keaton hrozivě. Jako obrovskej děsivej grázl. My však vidíme jeho jinou stránku. Keaton není děsivej, potýká se sám se sebou.

Zvednu ruce a nijak to nekomentuju. Mimina mě nezajímají, ani nic, co s nima souvisí. Chci vědět, proč je tu sakra tenhle novej člen a co chce od mojí rodiny.

„Brácho, posaď se. Musíme si promluvit.“ King ukáže na židli naproti nováčkovi.

Pomalu se posadím. „Co se tu kurva děje?“

„To je Eli.“ King na něj kývne. „Vzpomínáš si na něho? Patří ke králům.“

Když ho poznám, převalí se to zjištění přese mě jako nepříjemně chladná vlna. Uchechtnu se. „Jo, jasný. A co tu dělá?“

Přemýšlet teď o Elitním klubu králů by mě příliš vyčerpalo, a jestli se tenhle večer bude dál vyvíjet tímhle směrem, asi se zpiju do němoty.

Eli se na mě úmyslně ani nepodívá. „Existuje tu šest mocných organizací a každý z nás je součástí některý z nich. A to znamená, že všichni máme nepřátele. Jsem tady, abych se ujistil, že nejste jedním z našich.“

„Nehodáš tajit, že seš tu na výzvědech?“ Sáhnu pro krabičku v kapse a sevřu jednu cigaretu mezi zuby. Doufám, že se mi podaří vykouřit z mýho tónu ten led.

Prohlídne si mě odshora dolů, než se mi zadívá do obličeje. Přimhouřím na něj oči, právě když povytáhne koutek úst do úsměvu.

„Proč bych to dělal, když to můžu říct na rovinu?“

Zarazím se, ohnu palec kolem zapalovače, zažehnu plamínek a zapálím si konec cigarety.

Vyfouknu dým a položím si ruku na stehno. „Jak dlouho tu kvůli tomu budeš?“

„Tak dost, přestaň s tím. To já tu budu klást otázky,“ vstoupí mezi nás Persy, natáhne ruku a vytrhne mi cigaretu z prstů, než ji uhasí ve sklenici whisky. Zamračí se na mě. „Jako vážně, Ky? Nejhorší strejda už teď.“

„Sakra, promiň, Per.“ Zavrtím se na židli. „Pokračuj.“

„Eli je tu čistě kvůli záležitostem Elitního klubu králů,“ promluví King, chytí Persy kolem pasu a stáhne si ji na klín. „Zatímco tu bude, postará se o účetnictví, a až bude Bishop Vincent Hayes spokojenej, že proti nim nic nepečeme, Eli odejde.“

Promnu si bradu. „Nestačí ti naše slovo?“ zeptám se Eliho.

Zadívá se mi do očí. V těch jeho oříškových číhá hřích a vsadil bych svůj poslední dolar na to, že nemá problém dovolit lidem, aby se v neděli káli, jenom aby se ho v pondělí zase dotkli. Nebo si aspoň mysleli, že se jeho hříchu dotýkají, protože na okrajích těch oříškových duhovek je tmavě zelenej odstín. A všichni víme, že zelená je barva záhad a klamu.

„Ne. Radši s váma pojedu. Máš s tím snad problém?“

Zatnu zuby a sevřu ruku na koleni do pěsti, až mi naběhnou žíly. „S tebou?“ Sjedu ho očima od hlavy po paty. „Ne.“

„Proboha, Ky, musíš být takovej zatracenej kretén?“ Keaton mě šťouchne nohou do stehna. „Nemůžu uvěřit, že máte s Cartier stejnou krev.“ Přestože si ta poslední slova zamumlal pod nosem, slyšel jsem je. A on věděl, že je uslyším. Kdykoli někdo zmíní mou sestru, jsem jako zatracenej vlk na lovu kořisti.

Otočím se k němu. „Vole, o mou sestru se nestarej. Kolikrát ti to mám ještě říkat?“ Vstanu ze židle a olíznu si spodní ret. „Skončili jsme? Musím si vrznout, než zítra zahájíme první představení.“

Persy se na Eliho napjatě usměje. „Tohle je Kyrin. Je trochu magor, na to si zvykneš.“

Eli ze mě nespouští oči. „Přesně můj typ.“

Už mám ruku na klice, když mě Persy zastaví. „Ky, drž se dál od Lilith. Jdi za Kenanem. Touží po tvým péru od chvíle, co sem přišel.“

Ohlédnu se přes rameno. „Není můj typ.“

„Cože? Kluk?“ zeptá se Eli.

Vím, co dělá. Všiml jsem si toho v okamžiku, kdy jsem sem vešel.

Zabouchnu za sebou dveře. Ode mě se odpovědi, kterou chce slyšet, nedočká, a sice že hříšná je moje oblíbená barva.

3. kapitola

Eli

K čertu s Bishopem a jeho chytráckými nápady. Nechci tady být. Klidně přiznám, že chci odsud zmizet dřív, než se tihle lidi sbalí, aby odjeli do dalšího města.

„Omlouvám se za něj.“ Persefona si zapne mikinu. „Je trochu vyšinutej.“

„A abys věděl,“ dodá King a sevře Persy stehno, „není pro něj problém, že je Kenan kluk. Kyrin hraje za oba týmy.“

Dobré vědět. Ne že bych v dohledné době toužil to s ním zkusit. Na to, aby se s ním člověk dobře pobavil, mi připadá moc náladový, a o nic než dobrou zábavu teď zájem nemám. Ani v budoucnu.

„Slibuju, že se ti nebudu plést do cesty, Per.“ Odstrčím se od stolu. Potřebuju prostor, abych si utřídil myšlenky.

„Nemáme s tebou problém, kámo,“ ujistí mě King a poplácá Persy po noze, aby vstala. „Nemáme co skrývat a králové jsou tu vždycky vítaní.“

Věřím mu. Bishop bohužel ne. Mým cílem je ho přinutit, aby to pochopil, než skončí tenhle týden. Nemůžu tu ztvrdnout a hrát si tu na špiona, protože se musím vrátit a starat se o ty multimiliardové společnosti, které nám v New Yorku patří, a celkově o většinu Spojených států. Je pravda, že si rád hraju s kluky i holkami, prachy však nelžou, takže na to kašlu.

„Budeš bydlet v našem karavanu.“ Keaton ukáže ke dveřím, kterými jsem vešel. „Protože Killian a Saskia jsou teď jako dvě hrdličky, jeho pokoj je volnej. Jsme tam jen já a Kyrin a teď ještě Lilith. Platí tu teď očividně nový pravidlo, že jakmile máš přítelkyni, stěhuješ se pryč.“

Keaton se přes rameno zamračí na Kinga. Ten mu ukáže prostředník, než zaboří hlavu mezi Persyina stehna. Kruci, ti se s tím nepářou. Když vystoupím ven, vidím, jak se Půlnoční běsnění baví. Karavany jsou postaveny proti sobě, uprostřed je pěšina osvětlená solárními lampami a na samém konci stojí nechvalně proslulý černo-fialový stan, který se zvedá k obloze. Mezi vozy jsou rozdělaná malá ohniště a do tmy duní muzika. Kdybyste to nevěděli předem, poznali byste to hned, jak byste to viděli. Tahle banda paří stejně naplno, jako maká při představení, a to je co říct, protože jejich show je ohromná.

Nesnažím se skrýt úsměv. Tohle se mi rozhodně líbí. „Nakonec to tu nemusí být tak špatný…“

Keaton se zasměje a poplácá mě po rameni. „Ach, tohle nic není. Krotíme se, protože den před show se nemůžeme utrhnout ze řetězu. Víš, kdy je tu skutečná zábava?“ Otevře dveře matně černého karavanu. „Večer před odjezdem. Když je práce hotová a můžeme si dát pohov.“

Nakloním hlavu na stranu a zaslechnu smích přicházející od karavanu stojícího o kus dál. Jsou tam skoro samé holky s jedinou výjimkou, a tou je zřejmě ten Kenan. Netuším, proč tipuju, že je to on, ale prostě to tak nějak vím.

„Ach.“ Keaton mlaskne jazykem a couvne ze schodů, aby se zadíval tam kam já. „Tamta je malér.“ Ukáže na brunetku, která je pořádná kočka. Kruci. „Je zadaná. Jmenuje se Saskia Dragaveiová, jinak taky známá jako Killianův majetek. Vedle ní je Kenan. Zkusí to na tebe, ale přes to se přeneseš. Holka vedle něj se jmenuje Rose…“

„Ta je taky zatraceně sexy. Ježíši, máte tu vůbec nějaký holky, který nejsou atraktivní?“

Uculí se na mě a v očích mu zajiskří. „Víš, čím se živíme, ne? Ty holky jsou sexy, to jo, všechny jsou ale tak či onak pošramocený.“

„Fajn.“ Přejedu si jazykem po předních zubech. „Takovým dávám přednost.“

Začne hrát „Fuck You“ od Silent Child a ta holka, která ke mně sedí zády, se zasměje a zakloní hlavu. Její vlasy mají zvláštní stříbrný odstín, téměř šedý, a když se zakloní, prameny sahají skoro do trávy. Tak moc jsou dlouhé.

„Kdo to sakra je?“ zeptám se a nevědomky k ní udělám krok. Netuším, jak vypadá, ale toužím ji ojet. Okamžitě. Vyzařuje energii, které se potřebuju nadechnout, nejlépe když budu skloněný mezi jejími stehny.

„Tss, tss.“ Keaton přede mnou zamává ukazováčkem. „Hele, víš jak jsem říkal, že jsou všechny pošramocený?“

Přikývnu, neschopen slova. Zatraceně.

„No, tahle holka je úplně šílená. Na tu fakt skočit nechceš, věř mi.“

„Na to jsem se neptal, Temnyj. Jak se jmenuje?“

Keaton přimhouří oči, pořád se však samolibě usmívá. „Jdi do prdele, to zaprvý. Neříkej mi Temnyj. Zadruhý, jmenuje se Lilith. Věř mi, kámo, drž ptáka na uzdě, protože fakt nechceš, aby ti na něm tamhleta rajtovala.“

Holka se mírně ohlédne přes rameno a já ji poprvé uvidím z profilu.

Ach, k čertu. Tuhle rozhodně ošukám. Jinak bych umřel. Má dokonalý nahoru stočený nos a čelist, která hází stín tak temný jako královna Zloba.

„Tak pojď, fešáku, ukážu ti tvůj pokoj.“ Konečně za ním vyběhnu pár schodů nahoru a vejdu do obývacího prostoru černého karavanu. „Pojedeš ve svým porsche, nebo ho necháš tady?“

Zavrtím hlavou. „Pojedu svým autem.“

Keaton mě provede po karavanu a ukáže mi, kde co je. Spodní patro tvoří hlavní obývací prostor, kuchyňka, koupelna a jídelna. Všechno je dokonale propracované a moderní. A čisté.

„Je to větší, než to vypadá…“

Střelím po něm očima. „To už je potřetí, co ses zmínil o mým péru, Temnyj. Jestli na něj máš chuť, stačí jen říct.“ Nemůžu si pomoct a zachechtám se, když mě šťouchne do hrudi.

„Seš fakt dáreček, Rebellisi…“

„Už jsi řekl Lilith, že bude bydlet s náma?“ ozve se zezadu hlas a oba se otočíme ke Kyrinovi. Je jako noční můra zahalená obličejem příliš pěkným na to, aby byl tak náladový. Je to zatracená škoda. Mít ho v posteli by bylo fajn.

„Ne. Nechávám to na tobě, protože už se stejně navzájem nesnášíte,“ zamumlá Keaton a vytáhne zpoza ucha zabalené brko. Ukáže nahoru. „Třetí dveře nalevo jsou tvoje. Vedle tebe má pokoj Lilith, naproti tobě spím já. Tenhle vůl,“ kývne jointem na Kyrina, „má pokoj vedle mě. Hoď si tam věci a pak přijď dolů. Pomůžeš mi tohle vyhulit.“

Vydám se nahoru do pokoje, hodím svou tašku do kouta a tiše zavřu dveře. Je tu široká postel, komoda s šuplíky a televize. Kruci, netušil jsem, v jakém bohatství se Bratrstvo z Kizniče válí. Předpokládal jsem, že mají spoustu peněz, protože vstupenky na jejich show stojí pořádný balík, a navíc jsou jedna z nejmocnějších organizací v Americe, ale musí skutečně vydělávat obrovské prachy.

Vytáhnu mobil z kapsy a sejdu zpátky dolů. Svalím se na pohovku vedle Keatona a vezmu si od něj brko. Kyrin sedí v křesle od firmy La-Z-Boy naproti nám s nataženou nohou a dívá se na mě. Kristepane, strašně mě znervózňuje. To se mi nikdy nestává. Nikdy, sakra. Potáhnu z jointu a odmítám dát byť jen krapet najevo, že z něj mám bobky, a to se v životě pohybuju kolem velkých grázlů. A považuju je všechny za nejlepší kamarády. Byl jsem vychován v prostředí, které není pro slabé povahy, a přesto se tu zatraceně třesu před tímhle hajzlem, jenž má očividně problémy s respektováním moci.

„Kam míříte po tomhle?“ položím otázku, přestože mě odpověď vůbec nezajímá. Jenom potřebuju odvést pozornost od Kyrina.

„Dolů do Pensylvánie. A pak dál. Víš jistě, že chceš vzít svou káru?“ zeptá se Keaton, šlukne si z jointu a zadrží dech. „Najedeme pěknejch pár kiláků, proto necháváme všechna svoje auta tady. Za náma je naše Osada, je tam dost místa i pro tvoje auto.“

Promnu si tvář a odkašlu si. Cítím, jak mi účinky THC pronikají do svalů.

„Jo, možná zavolám jednomu z bratrů, aby auto vyzvedl.“

Kyrin se předkloní a opře se lokty o kolena. S přimhouřenýma očima nakloní hlavu. „Jdu si lehnout. Musím se zítra projet, abych si pročistil hlavu.“ Konečně ode mě odtrhne oči a pohlédne na Keatona. „V pohodě?“

Keaton kývne hlavou a já se dívám za Kyrinem, jak mizí na schodech.

„Pověz mi svůj příběh.“ Keaton zakašle a praští se pěstí do hrudi. Hodně mi připomíná Kinga – je v klidu a člověku je s ním příjemně, což je přesný opak toho, jak vypadá. Celé tělo má potetované temnými barvami jako Nate a mračí se tak, že by vtloukl strach z boha i do nevěřících. Proto mě jen tak napadne, proč se rozhodl, že mi bude věnovat čas.

Opřu si hlavu o záda pohovky a spolknu smích. „Ne, to teda nepovím.“ Odmítnu ho, protože si myslím, že by to nezvládl. Ovšem za Keatonovýma očima se schovává temnota. Vidím ji, umí ji však dobře skrývat. Přemýšlím, co se mu asi stalo…

4. kapitola

Lilith

„Lilith, slyšelas, co jsem řekla?“

Zírala jsem tupě na stěnu před sebou. Prázdnou a nudnou. Bílá je barva, která přímo křičí, aby byla pošpiněna, což sedí, protože je v její ordinaci.

„Co?“ Konečně jsem odtrhla oči od zdi a zadívala se na osobu, kterou jsem teď vůbec neměla zájem poslouchat. Nebyla špatná. Měla jsem ji ráda dost na to, abych na ty schůzky chodila, přesto mě nezajímala. Věděla o každém člověku kdejakou maličkost. Lidi, kteří vědí hodně, jsou jako tikající bomby, připravené kdykoli vybuchnout. Mají toho hodně pod kontrolou.

„Potřebuju vědět, co cítíš, když vidíš tenhle obrázek.“ Držela fotku, na které byla mrtvola pokrytá krví. Vypadala jako policejní fotografie, aspoň podle té pásky a způsobu, jak byl snímek pořízen. Tělo bylo obkresleno křídou a kolem něj ležela čísla.

„Nevím, co chcete, abych odpověděla, doktorko.“ Zkřivila jsem rty do šibalského úsměvu. „Protože je tohle vaše práce a já nevím, co tu dělám, mohla byste mi říct, co bych měla cítit, když se podívám na ten obrázek, a budeme předstírat, že to je moje odpověď, hmm?“

Žena si povzdechla, položila si ruce na štíhlá stehna, sklonila hlavu a přes brýle se na mě zadívala. „Lilith, ačkoli jsou tvoje čísla během show dokonale vyrovnaná a vyděláváš pro organizaci spoustu peněz, je mým úkolem pečovat o tvoje duševní zdraví, nebo se o to aspoň pokoušet. Víš, že je to součástí tvého tréninku.“

Natáhla jsem se a sebrala z jejího stolu krabičku marlborek. Vzala jsem si jednu tenkou cigaretu a otřela si ji pod nosem. „Víte, že když jsem se narodila…“ Zapálila jsem si a vdechla ten jed, jako by to byl kyslík. „… pověděli mi, že jsou moje oči znakem deformace?“

Seděla tiše a nehybně. Všimla jsem si ovšem, že se zadívala za moje rameno, a poznala jsem tak, že je někdo za mnou, připravený, aby mě odsud odvedl. Nepřizpůsobila jsem se. Budu potrestaná. A co udělá každá holka, když ví, že ji zamknou v cele bez oken s vypolstrovanými stěnami a že jí nasadí svěrací kazajku? No, potáhla jsem víc toho jedovatého kouře najednou, než jsem sevřela cigaretu mezi prsty a mrštila ji po ní. Doktorka vykřikla a vyskočila ze židle, aby setřepala nedopalek z oblečení. Za mnou se přihnali muži a přitiskli mě obličejem k podlaze.

Zírám tupě na Keatona, zatímco ukazuje napřaženou rukou na karavan.

„Myslela jsem, že budu bydlet s Rose a Kenanem, nebo ne?“

Pomalu zavrtí hlavou, až se mu hebké vlasy svezou do čela. Potřeboval by ostříhat, a to co nejdřív. „Změna plánu. Zůstaneš s náma, protože seš tu nová.“

Pokrčím rameny, vstanu ze židle a protáhnu si ruce nad hlavou. Asi si myslí, že se budu kvůli tomu hádat, protože předpokládá, že se s Kyrinem nesnášíme. Je to pravda jenom napůl. Kyrin mě rozhodně nenávidí, jenže mně je ukradený. Uvědomuju si, jak mocná může být nenávist, zejména když ji k sobě pustíte. Může s vámi zůstat celé měsíce i roky. A nezůstane jen tak obyčejnou nenávistí, začne hořknout a je čím dál krutější. Nemám zájem o emoce, natož o nějakou tak vyčerpávající, jako je nenávist.

„Killian už odnesl do karavanu tvoje věci.“ Sass se na Killiana přes rameno zamračí, on ji však jen sevře pevněji kolem pasu.

Kousne ji do krku. „Přestaň dělat potíže.“

Na oba se usměju a pak se vydám za Keatonem k nechvalně proslulému černému karavanu. Myslím, že jeho pneumatiky jsou větší než já. Zastavím se vedle jednoho kola a hlavou se k němu přirovnám.

Jo, je rozhodně vyšší.

Dveře se otevřou a já vytáhnu své unavené nohy po schodech do obývacího prostoru. Zastavím se na místě.

„Pane jo.“

Mezi lesklými černými stěnami se rozkládají kožené pohovky a na jedné straně je upevněná obrovská (jako fakt masivní) televize. Ze stropu nad našimi hlavami visí mohutný lustr a schody stáčející se do patra lemují světle fialové LED žárovky. Vedle obýváku je kuchyně s dlouhým obdélníkovým jídelním stolem a osmi koženými stoličkami zastrčenými pod ním. Až odsud vidím, že kuchyně má moderní vybavení a je vyvedená ve stejných tmavých barvách. Otočím se ke Keatonovi, ale zarazím se, když zpozoruju Kyrina, který nás z kuchyně sleduje. Zavřu pusu.

„Ty LED žárovky lemují celej karavan. Necháváme je svítit i přes noc, když spíme, tak se nelekni, až se probudíš a uvidíš je.“

Keaton je zajímavý, to musím uznat. Je celý potetovaný, někde démony, jinde kříži, a má tmavé oči, které vám připadají prázdné, když se do nich podíváte. Přesto od chvíle, co jsem tady, je ke mně ze všech nejmilejší. Možná si to chce se mnou rozdat. To většinou každý. Proto doufám, že on ne. Nebo tu musím s lidmi šukat stejně jako v Patientii? Vím dobře, jak vypadá závěrečné číslo v Půlnočním běsnění, jsem si však jistá, že je to založené na vzájemném souhlasu. Ovšem nevadilo by mi, kdybych musela. Sex byl pro mě vždycky jako obchod.

Zavrtím hlavou, abych se vymotala ze zamlžených myšlenek. „Mě toho moc nevyleká, vojáku.“

Kyrin pořád stojí na stejném místě v kuchyni, tichý a nehybný. Kdykoli je poblíž, mám divný pocit v žaludku, který se mi nelíbí. Jako když netopýři mávají křídly v upířím doupěti, a pokud se k vám přiblíží, jejich drápy vás rozpárají.

Kyrin se odstrčí od linky a pomalu dojde ke mně a Keatonovi. Žár, který z něj vyzařuje, mě dusí, proto o krok ustoupím, abych kolem sebe získala trochu prostoru.

Uchechtne se a nacpe si do pusy něco, co má v misce. „Jo, to se ještě uvidí.“

Projde kolem mě a já poslouchám, jak se jeho kroky vytrácejí na schodech.

„Tak to je asi tak všechno.“ Keaton zatleská rukama. Ani se mu neobtěžuju říkat, že jsem jeho bláboly neposlouchala. Zvedne televizní ovladač a posadí se do křesla. „Na Kyrina si zvykneš.“

„Co tím myslíš?“ zeptám se a nakloním hlavu.

„Na jeho zádumčivost.“

Pokrčím rameny. „To mě netrápí.“

Vydám se nahoru do své ložnice a ostatních dveří si nevšímám. V pokoji jsou černé stěny, uprostřed ze stropu visí lustr, je tu postel se čtyřmi sloupky a naproti ní na zdi televize. Na podobný život jsem zvyklá, ovšem okázalosti Půlnočního běsnění se nic nevyrovná. V Patientii to takové nebývalo.

Svalím se na matraci a přejedu prsty po povlečení. Mísí se ve mně pocity. Líbí se mi tady. Nelíbí se mi tady. Zvyknu si na to? Děsí mě, že si na to zvyknu? Lehnu si na záda a zavřu oči.

Na tohle si nikdy nezvyknu.

Je tu moc velké ticho.

5. kapitola

Lilith

Prudce se posadím na posteli. Kůži mi pokrývá pot a srdce mi rychle buší.

Dřevěná komoda, velká televize, černá postel, LED žárovky lemující okraje stěn.

Oddechnu si a opřu se zády o čelo postele. Je pět ráno toho dne, kdy se poprvé zapojím do show Půlnočního běsnění. Zavřu oči, nadechnu se a vydechnu. Cítím, jak mi ze svalů pomalu vyprchává napětí, které v nich narostlo při mém snu.

Otevřu oči a spatřím Eliho, jak se opírá o zárubně jenom v boxerkách. Vlasy má rozcuchané a oči stěží otevřené.

„Do prdele, Lilith. Co to sakra bylo?“

Když neodpovím, zívne, protáhne si ruce nad hlavou a opře je o horní rám dveří. Potom nakloní hlavu na stranu a já se zadívám na žílu, která mu pulzuje pod kůží na krku. Na několika místech na těle má tetování, odsud je však pořádně nerozeznám. Ovšem jeho tělo… je štíhlé a pevné, je vidět, že hodně cvičí. Z úst mu vykoukne jazyk a olízne si spodní ret. Proti světlu si všimnu piercingu a přimhouřím oči na jeho vysoké lícní kosti a pěkné rysy. Možná až moc pěkné. Má lehce opálenou pokožku, mandlové oči, které se jako by rozsvítí, kdykoli ho něco napadne, a rty, z nichž bych sála i jed.

Je zatraceně atraktivní. To mi moc nepomáhá.

„Líbí se ti, co vidíš, hmm?“ Když promluví, všechno, na co jsem myslela, vyletí oknem, ovšem na druhou stranu… Při sexu mluvit nemusí. Mohla bych se mu jenom posadit na obličej.

Olíznu si spodní ret. „Nad něčím přemýšlím.“

„Nad čím?“ Povytáhne koutek rtů a pousměje se.

Odhrnu ze sebe přikrývku a dívám se, jak tmavě fialové hedvábí sklouzne z mé hladké pokožky. Přes rameno se na něj ohlédnu a úmyslně pomalu zvednu negližé. „Jestli by mi tvůj hlas pořád připadal otravný, kdybys sténal moje jméno.“

Zarazí se a pak kmitne jazykem mezi culícími se rty, než shlédne k rozkroku a zadívá se zpátky na mě. „No, k čertu, můžeme to zjistit hned, jestli chceš.“

Než může udělat další krok, vklouznu do krátké hedvábné noční košilky, která mi sotva zakrývá zadek. Zabořím si prsty do vlasů a odhrnu si je z obličeje, pak dojdu k němu. Nejsem vůbec vysoká, ve skutečnosti jsem spíš malá a Eli mi připadá zhruba stejně vysoký jako ostatní kluci, tedy něco přes metr osmdesát. Což znamená, že je o dobrých třicet čísel vyšší než já.

Ubíhají vteřiny, kdy upírá své oříškové oči do mých lila.

„Sakra,“ zašeptá zadýchaně. „Máš šílený oči.“

Usměju se na něj. Napětí mezi námi se už prolomilo. „To ale není nic ve srovnání s mou myslí.“ Obejdu ho a vydám se dolů. Účinkování v představení beru vážně a vím, že potřebuju dost času, abych viděla, jak to tady chodí.

Sejdu schody a smotám si vlasy do nízkého drdolu. Potom přistanu očima na Kyrinovi. Sedí u stolu s nohou na židli a hledí do mobilu. Keaton vedle něj pije proteinový koktejl a pozorně ho sleduje.

„Nevšímej si toho. Pravděpodobně o nic nejde,“ řekne Keaton a ukáže na Kyrinův mobil.

Projdu kolem nich a zamířím rovnou ke dveřím. Chci se co nejdřív dostat do stanu a vybít ze sebe zadržovanou energii, když mě zastaví Eliho hlas.

„Ta nabídka platí celou dobu, co tu budu, Lil.“ Rozpřáhne paže a břišní svaly pod tetováním se mu napnou. Zakření se na mě. „Přijď si pro to, kdykoli budeš chtít.“

„Do hajzlu, kámo, Sass ti rozdrtí koule,“ zaslechnu Keatona, než za sebou zabouchnu dveře a vydám se k ohromnému černo-fialovému stanu.

Je opravdu obrovský. Ve skutečnosti asi sedmkrát větší než průměrné cirkusové šapitó. Ještě nikdy jsem na představení Půlnočního běsnění nebyla, proto si nedokážu představit, proč potřebují něco tak rozměrného. Když však projdu otevřenými dveřmi, dojde mi, jak jsem se spletla. Uprostřed se nachází provizorní pódium, kolem něhož jsou rozmístěna sedadla, s výjimkou malého prostoru, který zakrývá opona, za níž se vchází do zákulisí. Řady sedadel se postupně zvedají a v té nejblíž k manéži poskytují divákům soukromí závěsem tvořené zástěny a navíc tam mají i stolky se svíčkami. Zakloním hlavu a zadívám se ke stropu. Visí tam kovová klec, která se očividně spouští na pódium. Slouží pro závěrečné představení, to je mi jasné. Je tu mnoho důvodů, proč potřebují takhle velký stan, které mě před příchodem nenapadly.

Prostoru dominují tři kola, jejichž průměr je dost velký, aby se dovnitř vešla skupina lidí. Už jsem něco podobného viděla v Las Vegas, tohle je však trochu pozměněné. Proč? To si nejsem jistá. V každém kole je kruh s houpačkou, která je k němu připevněná. Když přistoupím blíž, všimnu si, že v tom vnějším kruhu jsou stopy po pneumatikách.