Nikdy nepovím

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.baronet.cz

www.albatrosmedia.cz

Casey Kelleher

Nikdy nepovím – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila:

Jana Pacnerová

Casey Kelleher: Nikdy nepovím

Vydání první

Copyright © Casey Kelleher, 2021

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., 5. května 1746/22, Praha 4,

v roce 2023 jako svou 2612. publikaci

www.baronet.cz

www.albatrosmedia.cz

Přeloženo z anglického originálu I‘ll Never Tell, vydaného nakladatelstvím

Bookouture v roce 2021

Český překlad © 2023 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2023 Emil Křižka

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

Cena uvedena výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

ISBN tištěné verze 978-80-269-2111-0

ISBN e-knihy 978-80-269-2112-7 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-269-2113-4 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-269-2184-4 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

BARONET

Praha 2023

Věnováno Marlene,
za to, že mi pomohla překonat jeden z nejtěžších roků a přitom inspirovala tolik jiných lidí.

1

TEĎ

Otočila se a z místa přejela pohledem celou ulici.

Neměla tu co dělat. Věděla to. Ale prostě si nemohla pomoct.

Zvědavost ji konečně překonala a s přitažlivostí tohoto místa bylo zrovna dneska příliš těžké bojovat. Protože už s ní bojovala. Usilovně. Každičký den svého života.

I když věděla, co by s ní mohl návrat udělat. I když věděla, jak za to možná zaplatí. Ale než si uvědomila, co dělá, už se přemluvila, ospravedlnila si před sebou všechny důvody, proč by sem měla přijít. Namluvila si, že jí možná pomůže, když to tu znovu uvidí.

Tenhle dům. Že jí to možná po tak dlouhé době umožní nějak to uzavřít. Uzavřít. Co chce komu namluvit? V duchu se zasmála. Nic z toho se nikdy neuzavře, ne doopravdy. Zničilo jí to život. Podrazilo jí to nohy. A něco z toho si zavinila sama.

Přesto – čemu uškodí vrátit se sem, jen jedinkrát? – usoudila předtím.

Jenže teď, když už tady byla, si nebyla tak jistá. Zachvěla se a přitáhla si bundu až k bradě, aby se ubránila chladu, jak den zvolna přecházel do noci.

Stmívalo se a tomu byla ráda. Protože jinak by sem nepřicházela tak statečně. Nechtěla by riskovat, že ji někdo uvidí.

Jenomže kdo by ji poznal? Koneckonců uplynulo dvacet let. Na den dvacet let, říkala si, zahleděná do blikajícího světla nad sebou, kde se rozsvěcely pouliční lampy. Bylo jí příjemné, že se může ukrývat ve stínu, když teď přirozené světlo začínalo mizet.

A to byla opravdu hloupost. Nedokázat se zbavit pocitu viny, jejž v sobě měla. Pocitu viny z toho, že se sem vrací. Jako by udělala něco opravdu špatného. Něco moc zakázaného. Náhodný kolemjdoucí by nic takového nepozoroval. Viděl by jen někoho, kdo jde ulicí. Jen ženu na nenucené večerní procházce. Jenže na tom, že tu je, nic nenuceného není, připomněla si. Vrátila se sem z nějakého důvodu. Za určitým cílem.

Přejela pohledem řadu domů lemujících ulici, pátrala po něčem známém. Nevěděla, co přesně hledá, aby získala nějaké jasno. Protože když už tu byla, pochopila, že klidu nedosáhne. Nic se neuzavře.

Ucítila, jak se jí zrychluje tep. Pak svírání na hrudi. Když už, pak příchod sem působil úplně opačně a znovu ji rozrušil. Přinesl zpět vzpomínky, jež se celý život snažila pohřbít.

Přesto automaticky pokračovala v chůzi, kladla nohu před nohu a nutila se nezastavovat. Celou dobu se silou vůle snažila rozpomenout na něco známého. Na cokoli. Úhledné řady pěkných předzahrádek, které měla před očima, kvetly naplno. Ke každému domu se klikatily úzké příjezdové cesty.

Nahlédla do každého okna, které míjela. Jen letmý pohled v naději, že za záclonami zachytí známku života. Zpozoruje známou tvář. Ale patrně už tu nebyl nikdo, koho tenkrát znala. Nikdo, kdo by ji teď poznal. A v leckterém ohledu věděla, že i tohle pomůže. Protože svět se pohnul dál. Díkybohu. Lidé se pohnuli dál. Konečně. Dokonce i jí se podařilo pohnout se dál. Nakonec. Ačkoliv to nebylo snadné.

Ocitla se u předposledního domu v ulici a zkameněla. Pohled na něj ji málem srazil na kolena. Pocit tak nečekaný, tolikrát znásobený, až to působilo jako rána pěstí. Vnímala všechno se zatajeným dechem. Očekávala neudržovanou, přerostlou zahradu, trávu trčící o půl metru výš než před ostatními domy v ulici, nepěstěnou, nemilovanou. Rozbitou zrezivělou pračku vedle domovních dveří; kulatá stříbrná dvířka vyvrácená z pantů a za nimi otevřený buben s nahromaděnou vodou.

Přiměla se k pomalému, hlubokému nádechu, aby si zklidnila rychle bušící srdce. Ruce zaťaté v pěsti se jí zpotily, jak visely volně podél boků. A zčistajasna to zase přišlo.

Zírala na dřevěné okenní rámy s oprýskaným nátěrem, jenž odpadával v kusech. A pamatovala si, jak snadno pronikal tenkými skleněnými tabulkami chlad. Jak se jí někdy vlasy houpaly v průvanu, který fičel domem. Jak ji někdy bolelo za krkem od toho, jak strnule seděla, promrzlá chladem. Venku bylo často tepleji než v domě, kde se nalézala.

Zamžikala a letmá vzpomínka pominula. Změna nastala, když jí došlo, že se znovu ocitla v téhle chvíli. V současnosti.

Omšelý, unavený dům už před ní nestál. Oprýskaná omítka zmizela, byla tu bílá s drobnými skvrnkami. Dřevěná okna nahradila moderní, antracitově šedá. Zahrada úhledná a upravená, pečlivě ošetřované květinové záhony v květu a plné barev. Dům působil útulně a přívětivě. A byla si vědoma, že by ji to mělo uklidňovat. Že by jí to mělo přinášet pocit úlevy. Přesto jí v žaludku dál vířil smutek.

Pak zatajila dech, protože v patře se rozsvítilo. A ona sledovala, jak místností, která kdysi bývala hlavní ložnicí, prochází lidská silueta. Než světlo znovu zhaslo a uvrhlo dům zpátky do tmy.

O několik trýznivě dlouhých minut později nastal pohyb v přízemí. Místnost přejel stín. Rozsvítilo se další světlo.

Tehdy si vzpomněla na ni. Představila si ji tam uvnitř, úplně samotnou, jak se ještě pořád po tolika letech škvíří, a napadlo ji, jestli si na ni někdy také vzpomene? Potom co ji odvrhla.

Potom co ji od sebe odřízla.

Lhářko. Lhářko. Lhářko.

To obvinění bylo ještě i teď čerstvé a palčivé. Jako zubatý nůž v jejím zlomeném srdci. Ucítila na obličeji něco mokrého a uvědomila si, že pláče – nevšimla si slz, dokud nezačaly kanout. Pěsti měla podél boků pevně zaťaté. A uvnitř to cítila. Rostl v ní hněv, divoký a zuřivý. Kvůli všemu, čím si prošla, a všemu, co jí udělali.

Vůbec sem neměla chodit.

2

TEĎ

Alessia se prudce probudila zvukem tříštěného skla, jehož střepy pršely na ni i na pohovku, kde ležela. Drobounké úlomky ji pálily v obličeji, zatínaly se do pokožky a uvízly ve vlasech. Už zpozornělá, s vědomím náhlého nebezpečí, jež se tyčilo ve vzduchu všude kolem ní, se posadila a protřela si oči, aby pořádně viděla.

Její první myšlenka patřila Jacobovi, jehož náhlá erupce zvuku probudila stejně jako ji. Jeho zpanikařený křik doléhal z patra dolů do obýváku. Musela usnout, docházelo jí, jak se jí vybavoval pocit, že chce jen na pár minut zavřít oči. Užít si klid a mír podvečera poté, co s ní Jacob tak zuřivě bojoval, než se konečně vyčerpal a podlehl spánku. Teď však byli oba násilím probuzeni.

Musí jít k Jacobovi, ale nejdřív musí přijít na to, co se vlastně stalo. Jak to, že okno obývacího pokoje za jejími zády jen tak explodovalo? Určitě šlo o nějakou nehodu. Jistě existuje rozumné vysvětlení.

Dezorientace se proměnila v paniku, když vstávala a opatrně našlapovala mezi střepy rozbitého skla, když hledala na podlaze nějaká vodítka. Ačkoliv už ji naplnil pocit děsu. Děsu, který se v ní hromadil celé týdny. Bez ohledu na to, jak usilovně se snažila ho potlačovat, zůstával. Číhal. Poznala – ještě než dospěla zrakem na konec třpytivé cestičky skleněných střepů, které zářily z koberce jako loužička diamantů, ještě než konečně dorazila pohledem k cihle, jež se jaksi zaklínila pod skříňku s televizí – že okno někdo rozbil záměrně.

Zatajil se jí dech a vnímala tu ironii, že je cihla úhledně zabalená do hnědého zmuchlaného papíru a ovázaná roztřepeným kusem provázku, jako by jí někdo právě poslal osobní dárek.

Otočila se zpátky k oknu a zadívala se na drobné, zubaté úlomky skla, jež ještě zůstaly v rámu. Visely nejistě ve vzduchu jako rampouchy, jako by se i ony mohly každou chvíli zřítit na zem. Na pažích jí naskočila husí kůže, jak ucítila závan chladného nočního vzduchu, vnikajícího do místnosti. Nebyl to však náhlý pokles teploty, co ji vyvedlo z míry. Byl to strach, který se jí rychle šířil v břiše. Nepřekonatelný pocit bezprostřední hrozby všude kolem.

Proč by jí někdo naschvál hodil do okna cihlu? Aby ji vyděsil, nebo co hůř, aby jí ublížil? Věděl, že bude dnes doma sama? Že je Carl v práci? Zařízlo se do ní další ostří strachu. Co jestli je právě teď tam venku a pozoruje ji ze tmy? Co jestli se opájí její reakcí, kochá se její hrůzou? Alessia věděla, že musí být statečná a podívat se. Že to musí udělat rychle, že je to možná jediná příležitost.

Zhasla hlavní světlo a přitiskla se ke stěně. Snažila se držet z dohledu, když se zvolna sunula k rozbitému oknu a přinutila se vyhlédnout na ulici. Putovala zrakem po vozovce, ale venku panoval naprostý klid: úpravné živé ploty a bohatě zarostlé záhony, které lemovaly upravené pruhy trávníků a vinuly se po obou stranách všech příjezdových cest s parkujícími auty, se kolébaly v mírném vánku. A cítila se méně opuštěná, když se dívala na všechny okolní domy, a jak po nich přejížděla očima, všímala si, kolik lidí je doma. Jak slabé, teple žluté odstíny světla září za všemi zataženými závěsy a žaluziemi a jak se jasnější světlo blíž vozovky rozlévá z řídce rozestavěných pouličních lamp. Nikde žádný další pohyb, ani zvuk. Ten, kdo hodil cihlu, ji hodil záměrně a pohyboval se rychle, protože věděl, že ho někdo uvidí.

A tak trochu ji napadlo, jestli to nemohly být děti. Že je možná jen paranoidní a hned myslí na nejhorší. Možná nešlo o záměrný útok? Opravdu tomu chtěla věřit. Ale jaká byla pravděpodobnost?

Nech toho, Alessio, jsi prostě neurotická. V duchu se kárala, že dovoluje své mysli hned dělat ukvapené nejhorší závěry. Ačkoliv stihomam byl odjakživa její přirozený instinkt a od té doby, co se narodil Jacob, se to ještě zhoršilo. O hodně zhoršilo. To věděla.

Ano. Patrně to byli jen nějací puberťáci. Nudili se a chtěli se pobavit. Způsobit nějaké škody na úkor druhých. Jen pitomý kanadský žertík nebo sázka, která se zvrtla, nic nebezpečnějšího.

Ale samozřejmě, bez ohledu na to, jak moc se snažila si to namlouvat, jak moc se pokoušela sama sebe přesvědčit, že o nic nešlo, chloupky v týle se jí stejně ježily do pozoru. Vnitřní hlas jí říkal, že venku číhá nebezpečí. Proč tohle? Proč teď? Zrovna dneska. Jaká byla pravděpodobnost?

Chytla se rukama stěny za sebou a dlouze, zhluboka se nadechla. Už se jí svíral jen hrudník, dýchala mělce a sípavě. Nástup panické ataky – něčeho, co se domnívala, že nechala za sebou, daleko ve starém životě. Nesmí tím projít nanovo. Dýchej!

Vydala se zpátky přes obývák, a když opatrně našlapovala mezi ostrými střepy skla, vzpomněla si na tu cihlu. Zabalenou v papíru a převázanou provázkem.

Papír. Nemohl by to být vzkaz? Nebo stopa?

Jacob ještě pořád plakal. Jeho nářek byl teď hlasitější, zmatenější. Musí za ním. Obejmout ho a ukonejšit. A potřebuje ho. Vdechovat jeho známou, teplou vůni. Vědět, že je v bezpečí. V dalším návalu paniky si uvědomila, že Jacob klidně mohl být tady, přesně na tomhle místě, kam cihla dopadla. Stejně jako včera večer. Vítězoslavně se hihňat, že dosáhl svého, když si hrál s autíčky a dinosaury poté, co se znovu ubránil spánku a ona mu zase podlehla a nechala ho vzhůru déle, než věděla, že má. Co je na tom špatného dopřát mu ještě pár minut?

Dnes večer to mohlo být katastrofálně špatné. Někdo mu mohl skutečně ublížit. Mohli ho zabít. Musí k němu. Ale nejdřív musí zjistit, kdo za tím stojí.

Alessie se třásly ruce, když sahala po hnědém papíru a rozbalovala to, v čem už správně poznala cihlu. Cítila, jak se v ní hromadí čirá hrůza. Jacobovy vzlyky zněly hystericky. Měla by jít k němu. Jenže se nemohla pohnout. Upírala oči na papír, po němž plula rozmazaná slova.

MÁM TĚ!

V břiše se jí hromadila tůň děsu, když jí docházelo, že se bojí právem. Pak se ozvalo bušení. Hlasité bušení na domovní dveře. Křik. Instinktivně vzkaz zmačkala a strčila do kapsy. Vstala, cihlu v ruce, a vydala se ke dveřím.

3

TEHDY

Slyší, co říkají. Ovšemže to slyší. Jak by mohla neslyšet? Je to jako poslouchat nahrávku zas a znova, pořád dokola. Říkají, že je v šoku. A možná mají pravdu. Možná je v šoku. Protože nic z toho tady nepůsobí reálně.

Sedí tady v policejní cele. Tělíčko se jí divoce otřásá chladem, který nedokáže zahnat ani přikrývka, do níž je zabalená. Jako by jí mrazivý vzduch pronikal hluboko, hluboko do kostí.

Rukama pevně svírá rozdrbanou panenku, která jí ochable leží v klíně, a tiskne ji k sobě, jako by ji jaksi utěšovala. Jako by věřila, že když ji bude objímat dost pevně, mohlo by to zastavit třas, který jí tak dramaticky projíždí tělem. Jediný další zvuk v místnosti vydává úzkostlivé, rytmické klepání špiček jejích nohou o studenou podlahu cely.

Vtom se zarazí, úplně znehybní.

Zvuk vystřídají nepřetržité otázky policisty.

„Můžeš nám říct, proč jsi to udělala?“

„Ale já to neudělala,“ nepřestává odpovídat. A mluví pravdu. Jenže oni jako by ji neslyšeli. Zřejmě jim nemůže vyhovět, protože jí nevěří. Bez ohledu na to, kolikrát se jim pokusí to sdělit. Snad stokrát? Už to přestala počítat a hlas jí přestal sloužit, jako by se i on vzdal snahy přimět je uvěřit tomu, co říká.

Její zoufalé protesty zůstávají umlčené a přehlušené jejich čím dál silnějším obviňováním.

„Pověz nám, co se doopravdy stalo. Řekni nám pravdu.“

A ona slyší zoufalství za jejich slovy, která jí pronikají do uší a její mozek se snaží pochopit jejich naléhavost.

Nechce ji dostat do maléru. Nechce obviňovat ji. Ale copak má na vybranou?

„Víme, že jsi to udělala.“

Jistota jejich slov ji uzemní. Už to není otázka, je to konstatování.

„Ale já to neudělala. Já to nebyla. Zeptejte se Sarah, ta vám to poví,“ drmolí tiše, sotva slyšitelně, jak jí hlas selhává pohnutím.

A pak zůstane o samotě. Sama se svými myšlenkami. V hlavě se jí střídají všechny obrazy maminky, když se to dozvěděla. Jak vydala ten hrdelní, syrový zvuk, jaký od ní Emma-Jayne ještě nikdy neslyšela. Pevně zavírá oči, aby tu vzpomínku vypudila z hlavy. A když je znovu otevře, je tu opět policista a vedle něj stojí žena, kterou nezná.

„Tohle je Amanda Millerová. Je sociální pracovnice z Péče o děti. Nechám vás spolu, abyste si promluvily, Emmo-Jayne.“

Přikývne a Amanda se hned usměje. Ale něco se skrývá v tom, jak si nechává viset vlasy přes obličej, jako by se snažila zachovat klid. Nebo zastřít pláč. A Emma-Jayne netuší, jak to ví, avšak je si jistá, že ta žena roní slzy nad ní.

Jakmile zůstanou o samotě, Amanda si sedne na lůžko vedle ní. Blízko. Tak blízko, až se její silný květinový parfém zadrhne Emmě-Jayne v hrdle. A podá Emmě-Jayne ruku. A Emma-Jayne ji přijme, vděčná za trochu tepla. Vděčná za útěchu. Za náhlý pocit, že už není tak úplně opuštěná.

„Chci, abys věděla, že se mnou můžeš mluvit, Emmo-Jayne. O čemkoli. Jsem tu pro tebe. Jenom pro tebe.“

A cosi v tom, jak na ni mluví, když už teď není v cele sama, jak jsou její slova vlídná a plná něčeho, co zní jako soucit, ji málem přiměje jí uvěřit.

„Chceš mluvit o tom, co se stalo?“

Zavrtí hlavou, pořád ještě Amandě úplně nedůvěřuje. Pak mlčky sedí a promýšlí si to, kouše se do rtů zoufalou beznadějí.

Protože až dosud jí nikdo nevěřil. Tak k čemu by bylo mluvení? Stejně jí nebudou naslouchat. Nevěří, že to neudělala.

„Jenom ti chci pomoct, Emmo-Jayne. Řekni mi všechno, co chceš, cokoli,“ mluví tiše Amanda. A Emma-Jayne vidí, jak jí oči znovu přetékají čerstvými slzami, než je potlačí.

Stále cítí teplo její ruky. Je konejšivé.

A tohle působí jaksi ještě hůř než to, jak s ní jednali policisté, než jejich rozpačitost a upřené pohledy. Než to, jak o ní mluvili tlumeně a šeptem. Takže si připadala jako jedna z těch žab, co pozorovala ve škole při hodině biologie. Jako by ji strčili pod mikroskop a tam do ní dloubali a šťouchali, než ji rozpitvají. Amanda nic z toho nedělala, a to ji jaksi znervózňovalo ještě víc.

„Chci vidět Sarah,“ požádá náhle, zkouší štěstí. Jestli jí tahle žena skutečně chce pomoct, pak to může dokázat. Protože ona se musí setkat se Sarah. Potřebuje vědět, že je v pořádku. A v duchu se ptá, jestli je Sarah v jiné místnosti, úplně stejné jako tahle? Drží je naschvál každou zvlášť? Aby je poštvali proti sobě, zatímco se tihle lidé pídí po pravdě? Emma-Jayne se v duchu ptá, jestli se Sarah taky bojí. Jestli do Sarah dloubou a šťouchají stejně jako do ní. Určitě ano.

Jenže ona ví, že Sarah se nedá tak snadno zastrašit. Na to je příliš silná a chytrá. Sarah jim přece řekla pravdu, ne? Ale pokud ano, tak proč se jí policie pořád vyptává, jestli to udělala ona? To nedává smysl. A Emma-Jayne cítí, jak se jí v břiše šíří svíravý pocit nejistoty.

Něco není, jak má být.

„Teď se budeme soustředit jen na tebe, Emmo-Jayne.“ Amanda se odmlčí. Jako by chtěla říct ještě něco, něco víc, ale najednou si to rozmyslí. „Jestli mi chceš něco povědět, teď je vhodná chvíle.“ Poposedne k okraji postele, stále drží ruce Emmy-Jayne ve svých teplých dlaních. Oči upírá na rozdrbanou panenku.

Emma-Jayne kývne.

Zoufale potřebuje uvěřit, že jí chce někdo pomoct. Protože nyní si připadá naprosto a úplně opuštěná. A bojí se.

Jenže už má napůl podezření, že se možná celou dobu mýlila a tahle žena jí nemůže pomoct – a co hůř, že vlastně ani nechce.

Chvilku se rozhlíží po cele kolem sebe, vnímá sterilní bílé stěny a uvažuje o tom, co Amandu motivuje, aby předstírala, že je k ní tak milá. Aby přišla na to, proč je tady. Vnímá tvrdé improvizované lůžko a tlustou hnědou škrablavou přikrývku, na níž obě sedí; bílou toaletní mísu v rohu místnosti, kterou tak zoufale potřebuje použít, jenomže se bojí, aby se někdo nedíval. Protože nad ní visí kamera.

A jestli se někdo dívá, nepozoruje je právě teď? Není snad Amandina přívětivost jen hraná, aby ji přiměla mluvit, otevřít se jí?

„Sarah to neudělala, viď, Emmo-Jayne? Udělala jsi to ty. Zabilas ho. Jen chci vědět proč. Potřebuju, abys mi vysvětlila proč. Pak ti můžu pomoct.“

Emmě-Jayne spadne brada, vytřeští oči šokem a usilovně se snaží pochopit, co Amanda říká. S takovou určitostí. S takovou jistotou.

Jako by už byla rozhodnutá.

Jako by už dostala odpověď.

„Ne, já to neudělala,“ vysloví, ale její slova už neznějí tak přesvědčivě, když zavře oči a snaží se tam vrátit. Snaží se vzpomenout.

Proč všichni působí tak jistě, tak přesvědčivě?

Ona ho přece nezabila. Nebo ano?

Pevně zavře oči a uvidí sebe a Sarah stát nad tratolištěm tmavě rudé krve. Jak obě zírají na neživé tělo, ležící jim u nohou.

Ona pláče, Sarah se však ušklíbá.

„Sarah?“ začne pronášet slabě a přitom znovu otevře oči. Chce vysvětlovat. Jenže Amanda zvolna vrtí hlavou.

Roste v ní pocit, že je tu ještě něco, co jí Amanda zamlčuje. Něco, co neříká.

A pak Emma-Jayne pochopí, co se ve skutečnosti děje.

„Ona vám řekla, že jsem to udělala já, viďte? Sarah z toho viní mě?“ A nechce, aby to byla pravda. Nemůže to být pravda. To by jí Sarah neudělala. Jenže udělala. A čte to z Amandiny tváře. Oni jí věří. Věří Sarah.

„Proč by to říkala? Proč by lhala? Já chci mámu!“ hlesne slabě a přitom si vybavuje, jak matka předtím křičela. Jak se při té zprávě zhroutila. Jak se složila na podlahu přímo před ní.

„Vím, že chceš,“ prohlásí Amanda prostě a přitom kývá hlavou.

A Emma-Jayne vidí, že ani tohle jí Amanda nemůže poskytnout. Ne teď. Možná nikdy. Místo toho ucítí, jak jí pevněji stiskne ruku. Drží její dlaně ve svých, hřejivých, a Emma-Jayne se na pár vteřin uklidní.

A sedí tam oblečená v šatech, které jí nepatří. Vlasy dosud promáčené deštěm. Tělo roztřesené chladem a šokem nočních událostí. Má co dělat, aby se nezhroutila do Amandiny náruče a nerozvzlykala se. Aby se od ní nenechala objímat.

Aby neprosila, ať zažene celou tuhle děsivou noční můru.

Jediné, co chce, je stisknout tlačítko přetáčení. Vrátit se v čase. Než se tohle všechno událo. Bez ohledu na to, jak to bylo zlé. Protože právě nyní všechno působí ještě o moc hůř. A pár minut nedokáže myslet na nic jiného.

„Nemůžu ti pomoct, jestli mi nepovíš pravdu, Emmo-Jayne. Jenom chci, abys mi vylíčila, co se doopravdy stalo. Můžeš mi věřit.“

Emma-Jayne odtáhne ruku. Kouzlo okamžitě pomine. Důvěra? Ne. Už ne. Sarah taky věřila, ne snad? A vida, jak to dopadlo.

4

TEĎ

„Tak jo, povedlo se mi to přilepit na obou stranách, takže by to mělo do rána vydržet,“ ujišťoval ji Jimmy, když ho Alessia vedla zpátky k domovním dveřím. „Víš jistě, že nechceš, abych ti pomohl odnést tu krabici skla, než půjdu? Žádný problém, vždyť víš.“

„Ne, namouduši. Může to počkat do rána, už takhle jsi udělal víc než dost.“ Alessia se usmála, vděčná, že obstarožní soused, který bydlel o pár domů dál, uslyšel hluk tříštěného okna a přišel jí na pomoc. Snažil se ze všech sil, když jí zabedňoval okno, zatímco ona posbírala všechny skleněné střepy a několikrát vyluxovala, aby měla jistotu, že na zemi nic nezbylo.

To poslední, oč stála, bylo, aby se Jacob pořezal, až tu poleze.

„Hned ráno zavolám sklenáře. Děkuju ti, Jimmy. Jsi skvělý!“

„Ale neděkuj mi. S největší radostí pomůžu. Zachránilas mě od sledování dalšího dílu Vražd v Midsomeru, na které chce Sheila pořád koukat. Mě to šíleně nudí.“

Alessia se nemohla ubránit smíchu, než se otočila za zvukem telefonu, vyzvánějícího v obýváku.

„Měla bych to vzít. Nejspíš mi volá zpátky Carl. Ještě jednou díky, Jimmy,“ zamávala sousedovi na rozloučenou a vrátila se dovnitř přijmout hovor.

Podívala se na dětskou chůvičku na odkládacím stolku, když přecházela pokoj, a usmála se při pohledu na Jacoba, který ležel v postýlce a tvrdě spal. K její úlevě stačilo jen jedno konejšivé objetí, aby bylo jisté, že večerní události příliš nenarušily Jacobův spánek. Jak byl vyčerpaný, během pár minut zase usnul.

„Alessio? Jsi v pořádku? Dostal jsem tvou hlasovou zprávu,“ drmolil Carl zadýchaně. „Schůze se protáhla a ještě sedíme u večeře. Vypnul jsem si to zatracené zvonění…“

„Nic mi není, Carle.“ Alessia se proti své vůli usmála, když postřehla v jeho hlase upřímnou obavu. Vždycky jí přinášelo náramnou útěchu, že Carl staví ji a Jacoba na první místo, přede všechno ostatní. A uměla si manžela představit právě v této chvíli, oblečeného v elegantním obleku s břichem plným drahého vína a luxusního jídla, jak přechází hotelovou recepcí jako nepříčetný poté, co si poslechl zprávu, kterou mu nechala. „Nechtěla jsem ti dělat starosti. Vážně, jsme v pořádku.“

„Jedu domů.“

„Kvůli rozbitému oknu?“ Alessia zavřela oči, protože v jeho hlase rozeznávala odhodlání. Hned zalitovala, že mu to oznámila ještě dnes večer. Měla počkat do rána. Ráno vždycky všechno vypadalo o moc líp. V denním světle působily věci méně zlověstně. „Opravdu není třeba. Věř mi. Vsadila bych se, že to jen blbla parta dětí. Poslední dobou se po náměstí courá hromada puberťáků. Sám jsi říkal, že někdy bývají trochu rozjívení.“ Alessia doufala, že působí přesvědčivě. To poslední, o co stála, bylo sabotovat obchodní smlouvu, kterou Carl v současnosti uzavíral. Už řadu měsíců těmhle klientům mazal med kolem pusy a teď nebyla vhodná chvíle, aby se ulil.

„Vím, že máš jen starost o Jacoba a o mě, ale čestné slovo, jsme v pořádku. Jimmy mi přišel zabednit okno. Všechno sklo jsem uklidila. Hned ráno zavolám sklenáře. Nemůžeš tady nic udělat. Mám všechno pod kontrolou.“

„No to věřím!“ zasmál se Carl a Alessia slyšela, jak z jeho hlasu mizí napětí, a skoro v duchu viděla, jak se na druhém konci telefonní linky uklidňuje.

Vtipkovali o tom po celou dobu svého manželství. Jak je Alessia praktická, jak má vždycky všechno pod kontrolou. Jak ji nikdy nic nezaskočí.

„Víš jistě, že nechceš, abych přijel domů? Můžu tam být za pár hodin.“

Alessia se zarazila, když uslyšela z manželova hlasu pohnutí. Věděla, jak moc má rád ji i Jacoba. Přesto ji míra jeho lásky ještě pořád dokázala občas zaskočit. Kdyby měla být upřímná, právě teď by dala všechno za to, aby ho tu měla. Aby dnes v noci cítila v posteli vedle sebe jeho teplo. Aby se cítila bezpečně. Ale nechtěla mu dělat větší starosti, než už očividně měl.

„Ne. Jednoznačně trvám na tom, abys zůstal, kde jsi, a abys snědl tolik nóbl jídla, kolik se do tebe vejde, a abys vypil hodně vína. A aby ses vyspal roztažený v obrovitánské posteli, kde po tobě v půl šesté ráno nepoleze Jacob, aby ti lepkavými prstíčky otevíral oči, které se ze všech sil snažíš znovu zavřít, abys urval ještě pár minut spánku!“ Alessia se smíchem popisovala jejich obvyklou ranní rutinu. „Zůstaň. Uzavři smlouvu. Užij si vzácnou noc svobody, jak nejvíc to jde. Já bych to tedy sakra udělala,“ prohlásila a doufala, že když to správně podá, Carl tomu uvěří. „Jasný?“

Teď byla řada na Carlovi, aby se odmlčel. A přijala Carlovo mlčení jako rezignaci. Než nakonec promluvil.

„Tak jo! Ale hned jak skončím, zítra navečer, jedu domů. Nemusím zůstávat přes další noc. Můžou oslavovat beze mě. Já uzavřu tuhle smlouvu, a jak se podepíše, pojedu domů a oslavím to s tebou.“

„No, a kdopak je teď ten, co má všechno pod kontrolou? Všechno se daří, mám za to?“ Alessia se znovu zaculila radostí, že slyší z Carlova hlasu sebejistotu.

„Lepší to být nemůže. Jen mám o tebe strach, Alessio. O tebe a o Jacoba. Když jsem od vás takhle daleko, vadí mi představa, že by se vám něco mohlo stát.“

„Nic se nestalo. Neměla jsem ti volat a dělat ti starosti. Určitě jsou to jen děti, blbly a přehnaly to. Uzavři tu smlouvu. A pak hoď zadkem, ať už jsi doma a můžeme oslavovat spolu.“

„To zní moc dobře,“ zaflirtoval s ní Carl vážným tónem. To u něj vždycky milovala. Jak uměl působit sexy a drsně, přestože byl moc dobře vychovaný. „Miluju tě, kotě. Jsem na telefonu, kdybys mě potřebovala. Nechám si telefon u sebe. Uvidíme se zítra.“

„Nashle zítra!“

Alessia ukončila hovor a rozhlédla se po tlumeně osvětleném obýváku, než si přitáhla prošívaný přehoz těsně k tělu a položila hlavu zpátky na pohovku.

Byla vyčerpaná, ale věděla, že dnes neusne, takže může klidně strávit večer v přízemí. Tak aspoň bude mít přehled o domě a o prknech, kterými jí Jimmy zabednil okno. Nepřipadalo jí to tak zabezpečené, jak by si přála. Stačilo by málo, aby se sem teď někdo vlámal, kdyby chtěl.

Ačkoliv nepřipadalo v úvahu, že by tuto informaci sdělila Carlovi, protože pak by ho v práci neudržel ani pár volů. Pravda byla taková, že se obávala, aby se ten, kdo to udělal, nevrátil.

Alessia si vzpomněla na vzkaz, který předtím zastrčila do kapsy. Vytáhla ten kus papíru, do něhož byla zabalená cihla, a zadívala se na načmáraná písmena.

MÁM TĚ!

To přece nemohla být náhoda? Alessia si celá léta budovala nový život. Život milion kilometrů vzdálený od toho, který nechala za sebou. Ale ona si ji i po takové době našla.

5

TEHDY

Sedí na podlaze domku, nohy natažené před sebou a zrakem přejíždí místnost. Zastaví se u díry ve zdi domku, kde bývalo okno a teď je tudy vidět šedá, potemnělá obloha. Temná mračna se valí vysoko nad nimi, těžká a hrozivá. Poslední dobou pořád prší. Pořád je šedo a pochmurno. Je slyšet, jak venku leje. Velké, těžké kapky buší do střechy nad ní. Aspoň že je tady sucho.

O domek zakoply náhodou, ona a Sarah, když se jednou po škole potulovaly hustým lesem za jejím domem. Hledaly neblaze proslulou provazovou houpačku, která visela nad „močálem“ – jak starší děti ze školy přezdívaly velké bažinaté oblasti v pustině. Jenže ji nemohly najít a ušly snad celé kilometry lesem, holé nohy poškrábané do krve trním a pálivými kopřivami.

Asi někde cestou špatně odbočily, protože po době chůze, která jim připadala jako celé hodiny, nebylo nikde ani stopy po močálu, ostatně ani po nikom dalším.

Ale protože Sarah byla Sarah, odmítala se vzdát. Trvala na tom, že půjdou dál. Skoro jako by ji už tenkrát tenhle starý domek nějak přitahoval. Protože jen co na ně ta malá budova vykoukla mezi stromy, Sarah se k ní málem rozběhla.

„Páni, koukej na ten dům, Emmo-Jayne! Můžeme si z něj udělat doupě a chodit sem pořád,“ výskala nadšeně, když se opatrně vkrádaly do staré budovy a prozkoumávaly ji. Pomalu přecházely z místnosti do místnosti, nohy jim pleskaly o holé betonové podlahy, obě dívky úzkostlivě schoulené k sobě pro případ, že by někoho nebo něco vyrušily.

Protože i když tu nebyl nikdo jiný než ony, někdy to působilo, jako by ve skutečnosti nebyly samy. Jako by tu byl ještě někdo. Jako by je někdo pozoroval.

Ačkoliv to Sarah neodradilo od toho, aby začala být domem posedlá, a od té doby se sem vracely téměř každý den.

Ten dům se pro ni stal něčím jako svatyně.

Místem, kde se dá ukrýt a žít představami.

Místem, které patřilo jen jim, hluboko v lesích, kde je nikdo nenajde.

„Tohle může být náš tajný úkryt,“ opakovala Sarah pokaždé, když loudila a prosila Emmu-Jayne, aby šla s ní. „Jenom náš. Můžeme si tu říkat a dělat, co chceme. Jen ty a já.“

A Emma-Jayne samozřejmě pokaždé podlehla. Jako vždycky. Sarah uměla působit přesvědčivě a Emma-Jayne se už dávno poučila, že někdy je prostě snazší na kamarádčiny zběsilé nápady přistoupit.

„No tak, EJ. Budeme hrát něco legračního. Třeba zase Simon říká.“ Hlas Sarah ji vytrhne z transu, ale Emma-Jayne zavrtí hlavou, upírá oči na záblesk světla, které dopadá na zelené zubaté sklíčko vedle ní, až jiskří jako vzácný smaragd. Emma-Jayne je zvedne a přejede po něm prsty. Sklo je na dotek studené a hladké a ona cítí ostrost jeho zubatého okraje, než ho vsune do kapsy. Pak si všimne drobného pohybu u svých nohou. Fascinovaně zírá na svinku, která zvolna přelézá špičku jejího okopaného školního střevíce.

„Ne! Už mě otravuje hrát Simon říká, to hrajeme pokaždé, když sem přijdeme.“

„Tak teda jo, co třeba… Na schovku?“ vyjekne Sarah nadšeně, culí se nad svým návrhem. Emma-Jayne vidí, jak se kamarádčino držení těla okamžitě mění, jak natočí tělo ke dveřím, dychtivá být tou, která uteče a schová se jako první.

„A kam se schováme?“ směje se Emma-Jayne, neschopná skrýt náklonnost k přítelkyni. Protože ví, že se Sarah jen snaží vyplnit tuhle prázdnotu nějakou zábavnou činností. A připomene si, že je Sarah o dva roky mladší než ona. V deseti je člověk mnohem dětinštější než ve dvanácti. Někdy zapomíná, jak bývá Sarah nezralá a nevinná. Protože Sarah je taky silná – každopádně mnohem silnější než ona. A taky je statečnější než ona. Sarah jako by se nebála vůbec ničeho.

„Všechny místnosti jsou holé a prázdné. Není se kam schovat. Najdu tě za pár vteřin,“ pokrčí Emma-Jayne rameny. Ačkoliv pravda je taková, že nemůže snést představu, jak se plíží tímhle setmělým domkem úplně sama s vědomím, že na ni Sarah může každým okamžikem vyskočit a vyděsit ji. Nebo co hůř, že by na ni mohl vyskočit někdo jiný. Emma-Jayne se při té představě zachvěje.