Percy Jackson
a egyptští mágové

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Rick Riordan

Percy Jackson a egyptští mágové – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text copyright © 2013, 2014, and 2015 by Rick Riordan

“The Son of Sobek” was first published as a short story in the paperback

edition of The Serpent‘s Shadow by Rick Riordan, July 2013

“The Staff of Serapis” was first published as a short story in the paperback

edition of The Mark of Athena by Rick Riordan, April 2014

“The Crown of Ptolemy” was first published as a short story in the paperback

edition of The House of Hades by Rick Riordan, March 2015.

Permission for this edition was arranged through the Gallt and Zacker Literary

Agency LLC

Translation © Dana Chodilová, 2023

From PERCY JACKSON & THE OLYMPIANS: DEMIGODS & MAGICIANS by Rick Riordan. Hieroglyph illustrations copyright © 2016 by Disney Enterprises, Inc. Reprinted by permission of Disney • Hyperion. All rights reserved.

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-253-6242-6 (1. vydání, 2023)

ISBN e-knihy 978-80-253-6259-4 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-253-6260-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6261-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

OBSAH

Dopis od Percyho Jacksona

Sobkův syn

Serapisova hůl

Ptolemaiova koruna

DOPIS OD PERCYHO JACKSONA

Nazdar, lidi,

cože se děje? Hlásí se vám Percy Jackson.

Víte… Nedávno jsme měli takový malérek se sourozenci Kaneovými. Možná jste o tom něco zaslechli, tak jsem si říkal, že byste se měli dozvědět pravdu přímo ode mě.

Nevyšilujte, jo? Ukazuje se, že řečtí bohové nejsou jediná božstva, co máme. Ti dva Kaneové, Carter a Sadie, jsou mágové a v jednom kuse se snaží umravňovat velké zlé nesmrtelné týpky ze starověkého Egypta. S Annabeth jsme se s nimi dali dohromady, abychom zastavili pár hrozeb: obřího krokodýla, který chtěl slupnout Long Island, bláznivého boha, co se pokoušel vytvořit černou díru v Rockaway Beach, a čtyři tisíce let starého mága, který málem zničil lidstvo a udělal ze sebe nesmrtelného diktátora vesmíru.

Ještě nevyšilujete? Fajn, tak to je super.

Všechny tři příběhy si přečtete v této knize. Takže až se vás pak někdo zeptá: Poslyš, slyšel jsi o tom nesmrtelném psychopatovi, co přivolal tříhlavou obludu na Rockaway Beach?, budete mít jasno.

Ale žádné strachy. Všechno to dobře dopadlo. No… aspoň zatím. Nevyřešilo se jenom pár drobných maličkostí… Ale víte co? To nic. Doufám, že vás knížka bude bavit!

Zdravím z Manhattanu,

Percy Jackson

SOBKŮV SYN

Jako by nestačilo, že mě sežral obří krokodýl.

Ten kluk s planoucím mečem to všechno ještě zhoršil.

Asi bych se měl představit.

Jsem Carter Kane – trochu prvák na střední, trochu mág a na plný úvazek pronásledovaná oběť všech možných egyptských bohů a nestvůr, kteří se mě věčně pokoušejí zabít.

No dobře, to poslední jsem lehce přehnal. Ne všichni bohové se mě chtějí zbavit. Jenom spousta z nich – ale to tak trochu patří k věci, protože jsem mág Domu života. Pro nadpřirozené síly starověkého Egypta jsme něco jako policie, staráme se, aby v moderním světě nepůsobily moc velkou spoušť.

Zkrátka, zrovna dneska jsem stopoval jednu nebezpečnou nestvůru na Long Islandu. Naši věštci v té oblasti cítili magický rozruch už několik týdnů. Pak se začaly množit zprávy, že ve vodních nádržích a bažinách u mantaucké dálnice byl pozorován nějaký velký tvor – a ten že požírá divokou zvěř a děsí místní obyvatele. Jeden reportér ho dokonce pojmenoval bažinná nestvůra z Long Islandu. Když začnou smrtelníci panikařit, poznáte, že je načase se do toho vložit.

Normálně by se mnou šla moje sestra Sadie nebo některý nováček z našeho brooklynského domu. Ale všichni právě byli v Prvním nomu v Egyptě na týdenním výcviku v ovládání sýrových démonů (ano, vážně existují a věřte mi, že je lepší o nich nevědět), takže jsem na to zůstal sám.

Zapřáhl jsem náš rudý létající rákosový člun za Pošuka, svého ochočeného gryfa, a celé dopoledne jsme poletovali po jižním pobřeží a pátrali po nějakém maléru. Jestli vás zajímá, proč jsem prostě neletěl Pošukovi na hřbetě, tak si představte dvě křídla jako od kolibříka, která máchají rychleji a silněji než listy helikoptéry. Pokud nechcete, aby vás to rozsekalo na kousky, je fakt lepší letět ve člunu.

Pošuk má dobrý čich na magii. Po několika hodinách na hlídce vyjekl: „PŠÍÍÍK!“, prudce to stočil doleva a zakroužil nad zelenou bažinatou zátokou mezi dvěma parcelami.

„Tam dole?“ zeptal jsem se.

Pošuk se otřásl a zaskřehotal, zatímco nervózně šlehal ostnatým ocasem.

Moc jsem toho pod námi neviděl – jen hnědou řeku, lesknoucí se v horkém letním vzduchu a vinoucí se mezi bažinnou trávou a shluky pokroucených stromů, než se vlila do zálivu Moriches Bay. Vypadalo to trochu jako nilská delta v Egyptě, až na to, že tady byly mokřiny z obou stran obklopeny obytnými čtvrtěmi, vyrovnanými řadami domků se šedými střechami. Kousek na sever se plazil zástup aut po montaucké dálnici – rekreanti utíkali z tlačenice ve městě, aby si mohli užívat tlačenice v Hamptons.

Pokud se tam dole pod námi vážně zabydlela nějaká masožravá bažinná příšera, jak dlouho asi bude trvat, než přijde na chuť člověku? A až se to stane… no, pak si bude připadat jako v bufetu Sněz, co můžeš.

„Tak jo,“ řekl jsem Pošukovi, „snes mě na břeh řeky.“

Sotva jsem vystoupil ze člunu, Pošuk zavřískal a vyrazil k nebi, člun táhl v závěsu za sebou.

„Hej!“ zavolal jsem za ním, ale bylo pozdě.

Pošuk je hrozný nervák. Masožravé nestvůry ho děsí. A taky ohňostroje, klauni a vůně Ribeny, toho Sadiina britského pití. (To mu nemůžu vyčítat. Sadie vyrostla v Londýně a vypěstovala si divné chutě.)

Nezbývalo mi než vyřešit ten problém s nestvůrou, a až budu hotový, hvízdnu na Pošuka, aby mě vyzvedl.

Otevřel jsem batoh a zkontroloval zásoby: kus očarovaného provazu, zakřivenou slonovinovou hůlku, hroudu vosku na tvoření magické figurky vešebt, svou kaligrafickou soupravu a hojivý lektvar, který mi před nějakou dobou připravila kamarádka Jas. (Ví, že ho často potřebuju.)

Už mi chybělo jenom jedno.

Soustředil jsem se a sáhl do duatu. Za posledních pár měsíců jsem se ve skladování nouzových zásob – náhradních zbraní, čistého oblečení, ovocných kyselých pásků a balení vychlazené šestice plechovek kořenové limonády – ve stínové říši zlepšil, ale strkat ruku do magické dimenze mi pořád připadalo divné, něco jako sahat mezi vrstvy těžkých studených závěsů. Sevřel jsem prsty na jílci svého meče a vytáhl ho ven – je to těžký chopeš s čepelí zakřivenou jako otazník. Vyzbrojený mečem a hůlkou jsem byl připravený na procházku bažinou a hledání hladové nestvůry. Páni, to se mám!

Vešel jsem do vody a hned se zanořil až po kolena. Dno řeky mi připadalo jako aspik. Moje boty s každým krokem vydávaly odporné srrrk-mlask, srrrk-mlask, takže jsem byl rád, že s sebou nemám Sadii. Ta by pukla smíchy.

A co bylo ještě horší: věděl jsem, že s takovým rámusem nemám šanci se k žádné nestvůře přiblížit nepozorovaně.

Útočili na mě komáři. Najednou jsem znervózněl a připadal jsem si úplně sám.

Mohlo to být horší, říkal jsem si. Mohl jsem studovat sýrové démony.

Ale nedokázal jsem sám sebe přesvědčit. Slyšel jsem, jak na vedlejším pozemku pokřikují děti, asi hrají nějakou hru. Uvažoval jsem, jaké to je – být normální kluk a flákat se s kamarády za letního odpoledne.

Byla to tak příjemná představa, že mě rozptýlila. Nevšiml jsem si vlnek na vodě, dokud se sotva padesát metrů přede mnou cosi nevynořilo na hladinu – řada kožnatých černohnědých hrbolů. Hned to zase zmizelo pod vodou, ale já věděl, s čím mám tu čest. Krokodýly už jsem viděl, a tohle byl děsivě obrovský kousek.

Vybavil jsem si předminulou zimu v El Pasu, kdy nás se sestrou napadl krokodýlí bůh Sobek. Nebyla to příjemná vzpomínka.

Po krku mi stékal čúrek potu.

„Sobku,“ zamumlal jsem, „jestli jsi to ty, jestli mě chceš zas otravovat, tak přísahám při Reovi…“

Krokodýlí bůh slíbil, že nás nechá na pokoji, když jsme teď spojení s jeho šéfem, bohem slunce. Ale stejně… krokodýli jsou hladoví. A často zapomínají na svoje sliby.

Z vody žádná odpověď nepřišla. Vlnky zmizely.

Když šlo o to vycítit nestvůry, moje magické instinkty nebyly nic moc, ale voda přede mnou mi připadala mnohem tmavší. To znamenalo, že je tam buď hloubka, nebo pod hladinou číhá něco velikého.

Skoro jsem doufal, že je to Sobek. S ním bych si aspoň mohl promluvit, než mě zabije. Sobek se moc rád vytahuje.

Bohužel to nebyl on.

V následující mikrosekundě kolem mě vybuchla voda a mně pozdě došlo, že jsem si měl vzít na pomoc celý Jednadvacátý nom. Zaznamenal jsem planoucí žluté oči, velké jako moje hlava, a zlatý záblesk kolem masivního krku. Pak se otevřely nestvůrné čelisti a odhalily řady křivých zubů a růžový chřtán, tak obrovský, že by dokázal zhltnout i popelářské auto.

A ta nestvůra mě spolkla jako malinu.

Představte si, že jste zabalení do smršťovací fólie a bez vzduchu trčíte vzhůru nohama v obřím slizkém pytli na odpadky. Takové to je v břiše nestvůry, jen větší horko a smrad.

Na chvilku mě to tak omámilo, že jsem nebyl schopen nic udělat. Nechtělo se mi věřit, že jsem ještě naživu. Kdyby měl krokodýl menší tlamu, byl by mě překousl vejpůl. Takhle mě prostě zhltl jediným soustem a já se mohl těšit na to, jak mě bude pomalu trávit.

Štěstí, co?

Nestvůra sebou začala házet, takže se mi dost těžko uvažovalo. Zadržel jsem dech, protože jsem věděl, že mi ho moc nezbývá. Pořád jsem měl meč a hůlku, ale použít jsem je nemohl, ruce jsem měl totiž přišpendlené k bokům. Nedosáhl jsem na nic, co jsem měl v batohu.

Tím pádem mi zbývalo jenom jedno řešení: slovo síly. Kdybych vymyslel správný hieroglyfický symbol a vyslovil ho, mohl bych přivolat nějakou sílu, magii božského hněvu, která by mě z toho plaza dostala.

Teoreticky to bylo výborné řešení.

A v praxi? Slova síly mi nijak zvlášť nejdou ani v ideálních podmínkách. A to, že jsem trčel přidušený v tmavém, smradlavém plazím hltanu, mi v soustředění nepomáhalo.

Ty to zvládneš, hecoval jsem se.

Přece neumřu takhle, po všech těch nebezpečných dobrodružstvích, která mám za sebou. Sadii by to zničilo. A až by mě oplakala, vyhledala by mou duši v egyptském posmrtném světě a krutě se mi vysmála za to, jaký jsem byl pitomec.

Hořely mi plíce. Ztrácel jsem vědomí. Vybral jsem magické slovo, shromáždil veškeré soustředění a chystal se ho vyslovit.

Najednou sebou netvor trhl a vyskočil. Zařval, což zevnitř znělo dost divně, a hrdlo se mu stáhlo kolem mě, vymačkávalo mě to jako zubní pastu z tuby. Vystřelil jsem příšeře z tlamy a svalil se do bažinné trávy.

Nějak se mi povedlo vyškrábat na nohy. Potácel jsem se, napůl slepý, a lapal jsem po dechu, pokrytý krokodýlím slizem, voňavým jako rok nečištěné akvárium.

Na hladině řeky se čeřily bubliny. Krokodýl nikde, ale v bažině o pár metrů dál stál kluk v džínsech a vybledlém oranžovém tričku. Měl na něm nápis TÁBOR a ještě něco, co jsem nepřečetl. Vypadal trochu starší než já – tak na sedmnáct –, měl rozcuchané černé vlasy a oči zelené jako moře. Co mě ale doopravdy zaujalo, byl jeho meč – rovná dvousečná čepel zářící slabým bronzovým světlem.

Nevím, kdo z nás byl víc vyjevený.

Ten táborník na mě vteřinku jen zíral. Všiml si mého chopeše a hůlky, a mně připadalo, že je vážně vidí takové, jaké jsou. Normální smrtelníci magii nezaznamenají. Jejich mozky ji nedokážou zpracovat, dívají se například na můj meč a vidí baseballovou pálku nebo vycházkovou hůl.

Ale tenhle kluk… byl jiný. Zdálo se mi, že musí být mág. Jediný problém byl v tom, že znám skoro všechny v severoamerických nomech, a tohohle jsem nikdy neviděl. A taky jsem nikdy neviděl takový meč. Všechno na něm vypadalo… neegyptsky.

„Ten krokodýl,“ vypravil jsem ze sebe a snažil se udržet klidný a vyrovnaný hlas. „Kam se poděl?“

Táborník se zamračil. „Nemáš zač.“

„Co?“

„Bodl jsem toho krokouše do zadku.“ Naznačil mečem, jak to udělal. „Proto tě vyzvracel. Takže jak říkám, nemáš zač. Co jsi tu dělal?“

Uznávám, že jsem měl náladu pod psa. Smrděl jsem. Všechno mě bolelo. A jo, taky mi bylo docela trapně: mocný Carter Kane, hlava brooklynského domu, byl vyvržený z tlamy krokodýla jako chuchvalec kočičích chlupů.

„Válel si šunky,“ vyjel jsem na něj. „Co myslíš, že jsem tu asi tak dělal? A teď mi řekni, co jsi zač a proč bojuješ s mou nestvůrou?“

„S tvou nestvůrou?“ Kluk se ke mně přebrodil vodou. Nevypadal, že by mu to bahno vadilo. „Koukej, člověče, já nevím, co jsi zač, ale ten krokodýl trápí Long Island už pár týdnů. Beru si to dost osobně, protože to je moje domácí půda. Je to pár dní, co nám zblajzl pegase.“

Projel mnou šok, jako bych nacouval do elektrického plotu. „Řekl jsi pegase?“

Mávl nad tím rukou. „Je to tvoje nestvůra, nebo co?“

„Mně nepatří!“ zavrčel jsem. „Snažím se ji zastavit! A kam –“

„Odplaval tamhle.“ Ukázal mečem na jih. „Už bych se za ním pustil, ale překvapil jsi mě.“

Prohlížel si mě od hlavy k patě, což se mi moc nezamlouvalo, protože byl tak o patnáct čísel vyšší. Pořád jsem nemohl přečíst, co má na tričku, kromě toho slova TÁBOR. Na krku měl kožený pásek a na něm barevné hliněné korálky, vypadalo to jako práce z výtvarky. Vak mágů ani hůlku neměl. Možná si je nechává v duatu? Nebo je to jenom nějaký pomatený smrtelník, který náhodou našel magický meč a myslí si, že je superhrdina? Starověké relikty umějí člověku poplést hlavu.

Nakonec zavrtěl hlavou. „Nechám se poddat. Arésův syn? Musíš být polokrevný, ale co se ti to stalo s mečem? Máš ho celý pokroucený.“

„Je to chopeš.“ Můj šok se rychle měnil ve vztek. „Má být takový.“

Ale na meč jsem nemyslel.

Ten táborník o mně řekl, že jsem polokrevný? Možná jsem mu dobře nerozuměl. Možná řekl něco jiného. Ale můj táta byl Afroameričan. Máma běloška. Slovo polokrevný se mi ani trochu nelíbilo.

„Prostě odsud vypadni,“ zaťal jsem zuby. „Musím chytit krokodýla.“

„Kámo, já musím chytit krokodýla,“ opáčil. „Když jsi to naposled zkusil, sežral tě. Vzpomeň si.“

Prsty se mi sevřely na jílci meče. „Měl jsem všechno pod kontrolou. Chystal jsem se povolat pěst –“

Hlásím se k plné odpovědnosti za to, co se stalo pak.

Nechtěl jsem to udělat. Vážně ne. Ale měl jsem vztek. A jak už jsem možná řekl, usměrňovat magická slova nijak zvlášť neumím. Tam v krokodýlím břiše jsem se chystal povolat Horovu pěst, obří zářivě modrou ruku, která dokáže rozdrtit dveře, stěny, prostě skoro všechno, co se jí dostane do cesty. Měl jsem v plánu prorazit si cestu z netvora ven. Nechutné, já vím, ale s trochou štěstí to mohlo vyjít.

Asi jsem měl to zaklínadlo pořád v hlavě, připravené ke spuštění jako nabitou zbraň. Stál jsem proti tomu táborníkovi a byl jsem vzteklý a k tomu omámený a popletený. Takže místo slova pěst ze mě vyšlo starověké egyptské khefa.

Úplně jednoduchý hieroglyf:

Neřekli byste, že z toho bude takový malér.

Jakmile jsem to slovo vyslovil nahlas, symbol zaplál ve vzduchu mezi námi. Zhmotnila se pěst velká jako myčka nádobí a odmrštila táborníka do vedlejšího okresu.

Chci říct, že jsem ho doslova vyrazil z bot. Vystřelil z řeky s mohutným srrk-plesk! Poslední, co jsem viděl, byly jeho bosé nohy, jak se druhou kosmickou rychlostí řítí pozpátku pryč a mizí z dohledu.

Ne, neměl jsem z toho dobrý pocit. No… možná trochu. Ale taky mě to zahanbilo. I když byl otravný, mágům nepřísluší odpalovat na potkání Horovou pěstí nezletilce na oběžnou dráhu.

„No paráda.“ Plácl jsem se do čela.

Začal jsem se brodit bažinou, dostal jsem strach, že jsem toho kluka možná zabil. „Promiň, kámo!“ křikl jsem a doufal, že mě uslyší. „Jsi –?“

Ta vlna se objevila jako blesk z čistého nebe.

Narazila do mě šestimetrová hradba vody a srazila mě pozpátku do řeky. Vynořil jsem se, prskal, v puse měl odpornou chuť rybiny. Mrkal jsem, abych ten sajrajt dostal z očí, a podařilo se mi to právě včas, abych viděl, jak se na mě táborník vrhá jako nindža s vytaseným mečem.

Zvedl jsem chopeš, abych ránu vykryl. Taktak jsem ho zarazil, aby mi nerozsekl hlavu, ale byl silný a rychlý. Potácel jsem se dozadu a on útočil znova a znova. Pokaždé se mi to povedlo odrazit, ale poznal jsem, že je lepší než já. Jeho čepel byla lehčí a rychlejší a ano, přiznám to – byl lepší šermíř.

Chtěl jsem mu vysvětlit, že jsem udělal chybu. Nejsem jeho nepřítel. Ale veškeré soustředění jsem potřeboval jen na to, abych se nenechal rozseknout na dva kusy.

Kdežto táborník při boji klidně mluvil.

„Teď už to chápu.“ Sekl po mé hlavě. „Jsi nějaká nestvůra.“

BŘINK! Vykryl jsem úder a zavrávoral jsem.

„Nejsem nestvůra,“ podařilo se mi ze sebe vymáčknout.

Abych toho kluka porazil, musel bych použít víc než jen meč. Problém byl v tom, že jsem mu nechtěl ublížit. Přestože se ze mě pokoušel udělat sekanou, pořád jsem se cítil provinile, že jsem ten boj začal.

Znova se po mně ohnal a já neměl na vybranou. Tentokrát jsem použil hůlku, zachytil jsem jeho čepel do ohybu slonoviny a nasměroval mu výboj magie přímo do paže. Vzduch mezi námi zablýskal a zapraskal. Táborník klopýtl. Kolem něj se rozletěly modré jiskry magie, jako by si moje kouzlo nevědělo rady, co si s ním počít. Co je ten kluk zač?

„Řekl jsi, že ten krokodýl byl tvůj.“ Zamračil se, v zelených očích mu plál vztek. „Takže jsi asi přišel o mazlíčka. Jsi duch z podsvětí, přišel jsi bránou Smrti?“

Než jsem si tu otázku stačil přebrat, máchl volnou rukou. Řeka obrátila svůj tok a podrazila mi nohy.

Podařilo se mi vstát, ale už mě fakt unavovalo lokat tu vodu z bažiny. Táborník mezitím zase zaútočil, snažil se mě zabít. V zoufalství jsem upustil hůlku. Vrazil jsem ruku do batohu a prsty se mi sevřely kolem kusu provazu.

Hodil jsem ho do vzduchu a křikl jsem povel: „TAS!“ – Pouta! V tu chvíli se mi jeho bronzová čepel zařízla do zápěstí.

V paži mi propukla agónie. Zúžilo se mi vidění, před očima se mi roztančily žluté fleky. Pustil jsem meč, sevřel si zápěstí a lapal po dechu, zapomněl jsem na všechno kromě té nesnesitelné bolesti.

Kdesi vzadu v hlavě jsem věděl, že mě ten kluk může snadno zabít. Kdovíproč to ale neudělal. Pocítil jsem nevolnost a zlomil jsem se v pase.

Přinutil jsem se podívat na ránu. Byla tam spousta krve, ale vzpomněl jsem si, co mi jednou řekla Jas na marodce v brooklynském domě: řezné rány obyčejně vypadají mnohem hůř, než jaké jsou. Doufal jsem, že je to tak. Vylovil jsem z batohu kus papyru a přitiskl si ho na ránu jako nouzový obklad.

Bolest byla pořád hrozná, ale žaludek už se mi tolik nezvedal. Myšlenky se mi začaly rozjasňovat, uvažoval jsem, proč mě ještě neprobodl.

Táborník seděl kousek ode mě po pás ve vodě a tvářil se sklíčeně. Můj magický provaz se mu omotal kolem ruky s mečem a přivázal mu ji k hlavě. Nedokázal meč pustit, vypadal, jako by mu u ucha rostl z hlavy sobí paroh. Volnou rukou tahal za provaz, ale samozřejmě s tím nic nezmohl.

Nakonec si povzdechl a zaškaredil se na mě. „Už tě začínám mít vážně plný zuby.“

„Ty mě?“ vyjekl jsem. „To ze mě tu valí krev! Sám jsi to začal, když jsi řekl, že jsem polokrevný!“

„Ale jdi.“ Táborník se nejistě zvedl, s tím mečovým parožím měl těžiště nezvykle vysoko. „Nemůžeš být smrtelník. Kdybys byl, můj meč by tebou projel. A pokud nejsi duch ani nestvůra, musíš být polokrevný. Nějaký lotr z Kronovy armády, tipuju.“