Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Kylie Scott: Pauza

Vydání první

Copyright © 2021 by Kylie Scott

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2602. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Pause vydaného v roce 2021

Český překlad © 2023 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design: By Hang Le

Cover Photograph: Michelle Lancaster @lanefotograf

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2084-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2085-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Kylie Scott

PAUZA

Larsen Bros (2)

PLAYLIST

„Bust Your Windows“ od Jazmine Sullivan

„Mad Woman“ od Taylor Swift

„Wildflowers“ od Toma Pettyho

„Feeling Good“ od Niny Simone

„Killing boys“ od Halsey

„Adore You“ od Harryho Stylese

„Beyond“ od Leone Bridgese

„Jackie and Wilson“ od Hoziera

PROLOG

„Co se děje?“ ptám se. Nebo se pokouším zeptat. Jenže hrdlo mám rozbolavělé a vyschlé, takže sotva šeptám. Ani polykání nepomáhá. „Mami?“

Chvatně si stírá slzy. „Miláčku.“

Všechno v téhle podivné bílé místnosti je jako v oparu a působí nehmotně. Opakovaně mžikám, snažím se pročistit zorné pole. Na odkládacím stolku stojí váza vadnoucích růžových růží a já jsem napojená na kapačku a na sestavu nějakých přístrojů. Moje tělo je jedna dlouhá, otupělá, děsivá bolest. Co se to sakra stalo?

„Měla jsi nehodu,“ odpovídá táta na otázku, kterou jsem ještě nepoložila. Vstane ze židle v koutě místnosti. „Pamatuješ?“

Než stihnu odpovědět, už je tu máma s rozechvělým úsměvem. „Už ses párkrát probudila, ale nikdy ne na dlouho. Pořád usínáš.“

Nic z toho nedává smysl. „Co…“

„Doktor říkal, že se tě musíme ptát, jak se cítíš a na co si pamatuješ,“ povídá.

„P-počkat,“ vykoktám. „Kde je Ryan?“

Vymění si ustarané pohledy.

„Co se děje?“ zeptám se.

„Co si pamatuješ?“ Máma se uvelebí na okraji lůžka. „Jak je ti?“

„Můžeš hýbat prsty na rukou a nohou?“ zjišťuje táta.

„Jsem zmatená a frustrovaná.“ Odmlčím se, abych znovu polkla. Pořád to nepomáhá. „Ale ano, prsty jsou dobré.“

Máma mi spěšně podává plastový kelímek plný vody, ze kterého trčí brčko. Snažím se pít pomalu, snažím se jenom usrkávat, ale chutná to moc dobře.

„Na žádnou nehodu si nevzpomínám,“ přiznám, jakmile dopiju.

„Narazilo do tebe jiné auto a ztratila jsi kontrolu nad řízením.“

Oba čekají, jak zareaguju. Až mi to dojde. Ale nic se mi nevybavuje. „Kdy?“

„Počkáme na doktora,“ lomí máma rukama.

„Prostě mi to povězte. Prosím.“

„Je čtrnáctého února.“ Táta si upraví kravatu, je to u něj vzácný projev nervozity. „To je dnešní datum.“

Zamračím se. „Ne. Ne, to není možné.“

Máma zarputile přikyvuje.

„Cože?“ zeptám se nevěřícně.

„Sedm měsíců. Ano,“ opáčí táta.

„To je dlouhá doba v kómatu. Všichni mysleli, že už se neprobereš.“ Máma žmoulá v ruce papírový kapesník. „Doktoři říkali… Teď už je jedno, co říkali. Jsi zázrak medicíny. Věděla jsem, že to dobře dopadne. Moje dcera je bojovnice.“

Do háje.

Nic z toho sice nedává smysl, ale na žert je to až moc reálné. Ne že by moji rodiče měli bůhvíjaký smysl pro humor. Ovšem v maminčiných utrápených očích není nic falešného. To poslední, co si pamatuju, je, že byl červenec a my jsme doma plánovali grilovačku. Jenže cestou do obchodu udeřila letní bouřka, první déšť víc než po měsíci. Pak už nic.

Sedm měsíců mého života prostě zmizelo. Halloween. Díkůvzdání. Vánoce a Nový rok. Léto, podzim a zima. Celý půlrok. To nejde. To není možné.

Můj mozek nechce spolupracovat a i pokus zvednout ruku představuje námahu. Na pohled je to pořád stejné, ale jsem zatraceně slabá a zatuhlá. A kde je můj zásnubní prsten a snubní prstýnek? Nejspíš mi je sundali z bezpečnostních důvodů, ale stejně. Nezamlouvá se mi to.

„Kde je Ryan?“ zeptám se znovu.

Táta sebou trhne.

Máma se odvrátí.

„Kde je můj manžel?“ Tentokrát se mi třese hlas. V autě se mnou nikdo nebyl. Ryan zůstal doma, aby zametl terasu a vyčistil gril. Aby všechno připravil. Nepamatuju si, že by někdo seděl na místě spolujezdce. Jenomže já si nepamatuju ani nehodu, jen nějaké neurčité stínové sny. Je to peklo.

„Ach, miláčku,“ zamumlá máma, oči lesklé neprolitými slzami.

„Není…“ Nedokážu vyslovit slovo mrtvý. Nechci na to ani pomyslet. „Co se stalo?“

„Už sem jede.“ Táta zastrčí mobil zpátky do kapsy kalhot a celou dobu se mi vyhýbá pohledem. „Jen se snaž zachovat klid, Anno. Rozčilováním ničemu nepomůžeš.“

Navzdory otcovým slovům se mi zrychlí dech. Do kompletního záchvatu paniky chybí jen asi dvě vteřiny. Vleže to není nic snadného, ale zatraceně moc se snažím. „Co se sakra děje?“

KAPITOLA JEDNA

O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI…

Leif Larsen bydlí ve velké staré budově z hnědých cihel v pohodové městské čtvrti, před kterou roste rozložitý dřín. Nikdo se neozve, když stisknu zvonek. Ale podle údajů na kousku papíru, co mi dala nemocniční sestra, jsem na správném místě.

Co mám dělat?

Rozum by velel vzdát to a vrátit se domů. Protože ukrývat se v ložnici mého dětství zatím tak skvěle fungovalo (a tohle měl být sarkasmus). Už několik měsíců jsem nevyšla z domu za jiným účelem než k lékaři. Celé týdny se mi neozvala žádná kamarádka. Jako na povel mi v béžové kabelce zabzučí mobil. Nenamáhám se podívat. Máma vyžaduje důkaz, že ještě žiju, hodinu co hodinu. Ani večeře v klubu ji zřejmě nepřivede na jiné myšlenky. Její rodičovská starostlivost o mě značně přesahuje klaustrofobii.

Ruka se mi zatne na železném zábradlí v reakci na nezvykle vlahý večerní vítr. Už je to dlouho, co jsem přestala používat chodítko, ale chůze ještě pořád bývá ošemetná. Celý svět bývá sakra ošemetný, jestli mám být upřímná. Moc věcí, které jsem brala jako samozřejmost, se obrátilo naruby.

To je právě ten problém, když údajně žijete svůj sen. Když máte neprůstřelný plán na život. Poznáte pohádkového prince a vezmete si ho. Najdete ideální práci. Jediný problém je, že když se něco pokazí, když vás realita praští do hlavy a všechno se změní, neexistuje systém, jak znovu poskládat střepy. Neexistuje plán B, protože vás nikdy nenapadlo, že byste nějaký potřebovali. Patrně nedostatek představivosti na mé straně.

U obrubníku zastavuje motocykl, a jako by se všechno dělo zpomaleně. Něco na tom dlouhém, štíhlém muži jaksi způsobí, že se čas chce zastavit. Noha v džínovině se přehodí přes zadek železné bestie. Helma se zvedne z hlavy a zpod ní se vyhrnou vlasy sahající až k ramenům. Vysoké lícní kosti a dokonalé rty rámuje strniště a já dokážu jen zírat.

Nevím, jestli mě to děsí nebo rajcuje nebo co.

„Můžu vám ně…,“ začne. Pak se mu v očích objeví slaboučká jiskra poznání.

Dál tam stojím jako zkamenělá.

„To mě poser,“ zabručí a loudá se blíž. Pohledem mě přejede od hlavy k patě, zdrží se na jizvičkách od skla, které mám na levé tváři. Nepokouší se skrývat zvědavost. „To jsi vážně ty.“

Sestra Nichelle ho popsala jako milého mladého muže. Nic víc. Rozhodně nic, co by mě připravilo na tohle. A o tom „milém“ pochybuju. Roztrhané džíny, odřená kůže a motorka Harley-Davidson nejsou milé.

„Ještě nikdy jsem tě neviděl při vědomí,“ prohlásí a blíží se čím dál víc.

Jenom mžiknu.

Zpod límce a manžet jeho kožené bundy vykukuje pestrobarevné tetování. Spousta tetování. Modré vlnky a černá písmena. Rudé plameny a bílé květy. Ten chlap je chodící a mluvící výtvarné dílo. Moji rodiče by se vyděsili. Ryan ostatně taky. Ne že by nějak záleželo na jejich názorech. Musím si vyšlapat vlastní cestu. Jít vlastním směrem.

„Jak jsi mě našla?“ svraští trochu čelo.

„Ach. Aha.“ Uhladím si vpředu bledě modré lněné letní šaty v délce midi. Tmavé vlasy mám stažené dozadu do ohonu a nalíčená jsem jednoduše, ale perfektně. Je hezké mít něco, co můžu ovládat. „Jedna sestra z jipky mi o tobě pověděla a chtěla jsem ti přijít poděkovat. Ale možná by byla na místě spíš omluva?“

Na okamžik se zarazí, pak se zeptá: „Nechceš jít dál?“

Dobrá otázka. Pravda je taková, že nevím. Ani nevím, jak na to. Což se projeví, když otevřu pusu, ale nic z ní nevyjde. Vůbec nic a tak dlouho, až je to víc než trapné. Krucinál. Ať jsem sem přišla hledat cokoli, nebylo to tohle. On. To je fuk.

„My se vlastně pořádně neznáme, co?“ Natáhne velkou dlaň. „Ahoj, já jsem Leif.“

„Anna.“

Jsem sice ostražitá, ale on si nijak rezervovaně nepočíná. Silné, teplé prsty uchopí moje ztuhlé a studené. Nepokouší se o dominantní potřesení rukou, ani neohmatává. Stiskne mi ruku, jen jednou jemně stiskne, a pak ji pustí.

„Řekl bych, že tě rád poznávám, ale to by bylo divné.“ Spiklenecky se zazubí a panebože. Všechno v břiše se mi probouzí a všímá si. Hanba mému ženství, ale chemická přitažlivost toho chlapa je absurdní. Chviličku trvá, než si vzpomenu, že jsem vdaná. Převážně. No, každopádně poněkud. Rozhodně bych se na něj neměla takhle usmívat. V životě mám už tak dost velký zmatek, než abych přidávala ještě okouzlení. Možná to způsobí reakce na mě, já nevím, ale úsměv zmizí a jeho pohled zvážní. Možná i trochu posmutní. „Ještě pořád mívám o tom dni zlé sny, víš?“

„To mě mrzí.“

„Nemůžeš za to.“

„Neměla jsem za tebou chodit.“

„Nech toho, Anno. Netvař se takhle. Neřekl jsem to, abych ti ublížil nebo abych tě rozhodil. Já se jen… svěřoval.“ Jeho výraz se znovu změní, náznak traumatu vystřídá umírněnější úsměv. Pak na mě najednou úplně koketně mrkne. Nevím, jak reagovat. Sotva stíhám vnímat. Ten chlap je jako vichřice. „Nechceš jít dál a dát si se mnou pivo?“

„Určitě?“

„Ano.“

„Já jen… Nechci ti připomínat věci, co bys radši…“

„Chci, abys šla dál. Jinak bych tě nezval.“

Dát si sklenku s pěkně divokým chlapem, s nímž mě spojuje podivná minulost, nebo rychlý návrat do bezpečí a nudy? Nebudu nad tím přehnaně přemýšlet. Ani nezaváhám. „Tak tedy ano, Leife. Moc ráda.“

V policejní zprávě stojí, že když jsem ztratila kontrolu nad svým autem, byl muž na motocyklu nucen sjet ze silnice, aby se vyhnul srážce. To bylo po tom, co do mě narazilo to druhé vozidlo, ale ještě předtím, než jsem vlétla do stromu. Zatímco druhý řidič ujel z místa nehody, muž na motorce utrpěl komplikovanou zlomeninu pravé paže a byl převezen k ošetření do stejné nemocnice jako já. Muž, který seděl každý večer u mého nemocničního lůžka a předčítal mi. Dokud nepřestal přicházet.

Nic z toho však nevysvětluje, proč v bytě nemá jediný kus nábytku kromě široké matrace. Na prázdných bílých stěnách nevisí vůbec nic. A ta matrace tam jen tak leží uprostřed prostoru, který je kombinací kuchyně, jídelny a obýváku. Jsou tu dvě malé ložnice, ale on se nenamáhá používat ani jednu z nich. Matrace je pokrytá zmuchlanými prostěradly a pohozenými polštáři. Můj mozek si s největší radostí představuje všechny nemravnosti, které se na tom lůžku mohly odehrát. Je to přinejmenším znepokojivé. Pornomyšlenkami se obvykle nezabývám.

„Ty pravděpodobně piješ spíš bílé víno, co?“ Lupne uzávěrem plechovky piva Swish Bissell Brothers a podá mi ji.

„To je dobré. Děkuju.“

Vypije doušek svého piva a rozhlédne se po převážně prázdné místnosti. „Jsem tu teprve pár měsíců. Na nábytku a tak se ještě pracuje.“

Přikývnu a sevřu pevněji ucho kabelky. Je to něco jako bezpečnostní přikrývka. Ovšem měl měsíce na to, aby si všechno uspořádal. Panebože. Účty za léčení určitě nebyly malé, ale stejně. Tenhle byt je skoro prázdný. Prázdná skořápka. Ne domov.

„Možná bychom měli radši jít někam jinam,“ řekne.

„To je dobré.“

Vyhoupne se na kuchyňskou linku, shlíží na mě a kývá nohama jako dítě. „Víš, ty pořád říkáš ‚dobré‘. Ale v podstatě vidím, jak máš v oku tik, protože nemám pohovku a otoman.“

Nepřipadá mi to k smíchu.

„Možná taky skříň a odkládací stolek. Pár lamp pro náladové osvětlení.“ Shodí z ramen koženou bundu. Krátké rukávy šedého trička odhalí ještě víc kérek spolu s vlněním náramného množství vláčných svalů. Nezdržím se pohledem na hrbolaté a zubaté růžové jizvě na nadloktí. A mezitím se Leifovy jantarové oči zalesknou, což svědčí o tom, že se až moc dobře baví. „A to ani nemluvím o nedostatku vhodného skla a podložek pod sklenice. Nejspíš je dobře, že nemám nábytek, jinak bychom všude nechávali fleky od mokrého nádobí. Nemám dokonce ani jeden plátěný ubrousek. Vážně vůbec nejsem připravený na hosty, viď?“

„Utahuješ si ze mě.“

„Posuzuješ mě.“

Sakra. „Já to tak nemyslím,“ řeknu zkroušeně. Zděšená tím, jak mě přistihl.

Přijít sem byl moc špatný nápad. Je to doslova cizí člověk a nemáme nic společného. Každopádně nic dobrého. Pak je tu to, že už moc dlouho stojím. Vadí mi přetrvávající slabost. Můj psycholog říká, že se dají očekávat pocity frustrace a hněvu. Nehoda mě změnila. Ale hlavně bych se ráda už někdy brzy přestala kácet na zem.

„Pojď sem,“ seskočí s lehkostí.

„Cože?“

„Vysadím tě na linku, abys ulevila nohám.“

Jen se na něj dívám. „Potřebuješ si sednout, ne? To znamená ten zpanikařený obličej a třas. Věř mi, všechno to moc dobře znám, nedávno jsem si taky pobyl s tou rukou na rehabilitaci.“

„Ano,“ připustím neochotně.

Udělá rukama zvací gesto. „To nic, Anno. Vážně mě mrzí, že nemám pohovku, kam by sis sedla. Smím ti pomoct?“

Možností moc nemám. Podlaha, matrace nebo tahle linka. A nepřipadá v úvahu, že bych se na ni dostala vlastními silami. „Děkuju. Ano.“

Stojí moc blízko. Musí měřit víc než metr osmdesát, protože mu sahám sotva k nosu. Silné ruce mě uchopí v pase a cestou nahoru se mi ňadra otřou o jeho hruď. Jenom náhodou, čehož je důkazem, jak se mu trochu rozšíří oči. Jako by se ještě nikdy neocitl v tak těsné blízkosti poprsí. Ale no tak. A absurdně hezky voní. Čistý, teplý mužský pot s nádechem koření. Pro ženskou, která neměla sex už skoro rok, to hraničí s nirvánou. Ani nemluvě o zjištění, že jsem opravdu živá bytost s ženskými neřestmi. Pocit, že mě skutečně vidí poté, co jsem tak dlouho nevnímala vlastní existenci, je opojný. Byla jsem pacientka, problém, všechno, jen ne silná, zdatná ženská, která má srdce a touhy a potřeby.

„Díky,“ zopakuju, tentokrát trochu zadýchaně.

„Není zač.“ Je to divné, jak se zarazí a pozoruje můj obličej. Patrně je to tím, že divná jsem já. Ale pak ta podivná chvilka skončí a on o krok ustoupí. „Hezké šaty.“

„Děkuju.“

„Povídej mi o sobě.“

Opáčím: „Nichelle říkala, žes mě každý večer dlouho navštěvoval v nemocnici.“

Vzdychne a založí si paže. „Pár týdnů jsem ti po večerech předčítal. O nic nejde.“

„Docela jde. Bylo to od tebe moc hezké.“

„Anno…“

„Nech toho,“ řeknu prudčeji, než mám v úmyslu. „Neshazuj to. Že sis udělal čas, abys u mě seděl, znamená hodně.“

„Jo. No.“ Podrbe se na hlavě. „Pravda je, že jsi byla mizerná společnice.“

Vybuchnu překvapeným smíchem. Pak si připlácnu ruku na ústa, protože to byl bezbožně hlasitý zvuk.

Leif se usmívá za plechovkou piva. „No tak, povídej mi o sobě.“

„Co chceš vědět?“

„Začni základními údaji.“ Opře se o zeď, jedna drsňácká bota vyklepává do ticha nějaký rytmus. „Nebo mě překvap. To je fuk.“

„Šestadvacet. Dělala jsem v pohostinství, ale teď jsem na nemocenské.“ Pokrčím rameny. „Vyrůstala jsem v Cape Elizabeth.“

„Nóbl čtvrť.“

„Když myslíš. Jedináček. Chodila jsem na vysokou v New Hampshiru.“ A to je o mně v podstatě všechno. „A co ty?“

„Jedenatřicet. Místní rodák. Nejmladší ze tří synů. A jsem tatér.“

Nakrčím nos. „No páni.“

„Nemáš ráda kérky, co?“

„Po všech těch jehlách v nemocnici ne.“ Ne že by to předtím připadalo sebemíň v úvahu, dodám v duchu. Na něm se mi sice tetování líbí, ale já zdaleka nemám zájem. Ani si nelibuju v bolesti.

„Současný rodinný stav?“ sklouzne pohledem k mé holé ruce. Určitě to nic neznamená. Jen obyčejná standardní heteronormativní reakce.

„Ehm.“ Tahle otázka probudí rovnoměrnou směsici trapnosti a bolesti. Už bych na ni měla být zvyklá, ale no tak dobře. „Je to složité. No… odloučení. Jo.“

„Jasně. Já, ehm…“ Otevře ústa a pak je zavře, jako by si rozmyslel to, co chtěl říct. Což je zvláštní. „Promiň.“

Jen přikývnu. Abych byla upřímná, ještě pořád prožívám kulturní šok. Moje manželství a manžel tvořili obrovskou součást mého života. Což bylo správné. Teď jako by to celé někdo zastavil a já nevím, co mám cítit nebo co si myslet. Se srdcem a myslí v permanentním stavu zmatku toho moc dělat nemůžu. Zatím ne. A tak to je už několik měsíců. Zrada pekelně pálí a nedokážu tu bolest překonat, abych dospěla aspoň částečně k odpuštění. Zatím ne. Možná nikdy. Hned tak si snubní prsten znovu nenavléknu.

„Oblíbené jídlo?“ převede řeč, zaplaťpánbůh.

„Mexické.“

„Výtečná volba.“ Vyndá ze zadní kapsy džínů mobil. „Jak velký máš hlad?“

„Něco menšího bych si dala.“

Upře na mě nevraživý pohled. „Víš, ženské to vždycky říkají jen tak jakoby nic, a pak ti snědí polovinu jídla.“

„Objednej dost a nesním ti polovinu tvého,“ potlačím úsměv. „Je to jednoduché.“

Vzdychne. „Mám takový pocit, že na tobě nic není jednoduché. Ale stejně tě nakrmím. Co říkáš na tacos?“

„Miluju je.“

„Carne asada?“

„To by bylo skvělé.“

„Queso a čipsy?“

„Prosím. A mexickou kukuřici, jestli ji mají.“

„Mají. Tak jo,“ pilně se věnuje mobilu. „Máme objednáno. Víš, jsi první člověk, který mě sem přišel navštívit, když nepočítám rodinu.“

„Vážně? Proč?“

Pokrčí rameny. „Nevím. Nejspíš jen moc práce.“

Znovu upiju piva. A tehdy mi dojde, že se tu cítím příjemně, a dokonce se i dobře bavím. Poprvé po dlouhé době. „Zaplatím polovinu.“

„Ne. Zvu tě na večeři. Bez debat.“ Odhodí mobil na linku. „Příště můžeš platit ty.“

„Ono bude nějaké příště?“ zeptám se.

„Jistě,“ vezme si z ledničky další pivo. „Už jsme se sblížili. Díval jsem se, jak tě vyřezávají z auta a tak dále. Dokonce jsem tě i chvíli držel za ruku, než přijeli záchranáři. Takže jo, prožili jsme spolu traumatizující událost. Víc než o sobě může tvrdit ten druhý chlap, co způsobil nehodu, ujel a nepomohl.“

„Jsem špatný člověk, když vroucně doufám, že do něj Pánbůh praští bleskem?“

„Kdepak. Mám v paži titanovou destičku a osm šroubů. Tak si zábavu nepředstavuju.“ Trhne sebou při té vzpomínce. „Ta složitá zlomenina mi mohla ukončit kariéru. Natožpak to, co udělal tobě.“

Zvednu obočí. „Subdurální hematom, hemoragické kontuze, dislokované rameno a pět zlomených žeber.“

„Přesně tak.“

„Co ruka? Už je v pořádku?“

„Ehm. Víceméně. Měl jsem dobré pojištění, takže jsem z toho nevyšel až tak špatně. A taky teď poznám, kdy bude pršet, což se vždycky hodí,“ dodá a výraz mu potemní. „To byla hnusná věc, ta nehoda. Máme štěstí, že jsme naživu.“

„Naprostá pravda. Viděl jsi to druhé auto?“

Trhne sebou. „Byl to stříbrný sedan. Jinak nevím nic. Sakra moc lituju, že jsem neviděl řidiče nebo espézetku nebo něco užitečného.“

Znovu upiju piva, celé to promýšlím. V kabelce mi zase zabzučí mobil. Nepodívám se na něj. Nechci.

„Nemusíš to vzít?“ uvelebí se na podlaze.

Zavrtím hlavou. „Ne. To je matka. Vážím si její péče, ale už je moc vlezlá. Snažím se přeprogramovat ji zpátky na zvládnutelnou úroveň.“

„To chápu.“

„To, že jsem trochu slabá, ještě neznamená, že už nejsem dospělá,“ řeknu a páni, že to ale zní protivně. Dokonce to hraničí s drzostí. To není dobré.

„Jak to všechno zvládáš, jestli se smím zeptat?“

„Líp než ze začátku. Musela jsem se znovu učit chodit a sama jíst. A ještě mě čeká spousta dalších rehabilitací.“

Jen přikývne.

„Nejspíš nebudu hned tak běhat.“

„Běhání je na prd. Můj bratr s manželkou bydlí hned vedle a on mě pořád nutí, abych chodil běhat s ním.“

„Musím být upřímná. Tahle část mi vážně nechybí. Ačkoliv by bylo hezké mít na vybranou.“

„Nějaké chvíle v bílém tunelu? Šla jsi ke světlu a proletěl ti před očima celý život?“ zeptá se.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Ale takové divné sny o strašidelných stínech. Asi to byl jen rozdíl mezi dnem a nocí. Nic zajímavého.“

Opře si hlavu dozadu o zeď, zamyšleně mě pozoruje. „Jestli můžu říct něco na téma tvé mámy…“

„Tak jo.“

„Byl jsem v nemocnici jen pár dní. Tak dlouho, než mě operovali a dali mi do ruky nějaké šrouby, aby držela pohromadě,“ řekne. „Ale stačilo to, abych viděl, co se kolem tebe dělo. Jak se u tebe vaši střídali. Aby tam někdo byl, kdyby ses probrala, víš?“

Kývnu, protože to vím. Máma a táta o tom mluví neradi, ale Ryan s největší ochotou probíral všechno, co dělal. Podělil se o mnoho rozmanitých detailů ve snaze dokázat, že byl vzorný manžel. Kolik hodin strávil u mého lůžka. Jaké oběti přinášel. Dlouhé hodiny osamělosti a tak dále. Chudák Ryan.

Víte, probírat se po dlouhé době z vegetativního stavu není žádná maličkost. O tom, že počet pravděpodobnosti stojí proti mně, nadmíru jasně svědčily příspěvky na mé facebookové stránce. Staré historky o mně. Myšlenky a modlitby. Vyjádření stesku, jako bych už byla mrtvá. Dokonce i nějaké to „odpočívej v pokoji“. Žádný div, že to se mnou Ryan vzdal – stejně jako skoro všichni ostatní. Ačkoliv ti ostatní se mnou nestáli u oltáře a neskládali manželský slib.

To je fuk.

„Tvoje máma si brala noční směny,“ pokračuje Leif. „Nevadilo jí, že u tebe sedím, protože si mohla dojít na kafe nebo jít na procházku a tak a nemusela si dělat starosti. I když při prvním setkání se na mě dívala, jako bych jí přišel ukrást peněženku.“

„Zřejmě pocházím z kritické rodiny.“

„Vy z té vyšší střední třídy, co bydlíte na předměstích, jste všichni stejní.“ Mrkne na mě. „Ale, Anno, byla úplně nadranc. Pravděpodobně se k tomu nemám co vyjadřovat, ona by pro tebe však udělala cokoli.“

Vzdychnu. „Já vím.“

„I když byla nadranc, pořád se starala o tvou léčbu, buzerovala doktory a sestry, dávala jim zabrat, když si nebyla jistá, jestli něco, co dělají, není pro její holčičku jen to nejlepší. Byla to krásná podívaná.“

„Děláš, jako bych byla špatná dcera.“

Spolkne doušek piva. „Nikdo ti nemůže vyčítat, že tě ta situace štve. Musí to být obrovská změna.“

„Musela jsem se nastěhovat zpátky k nim, když mě pustili z nemocnice, z různých důvodů, a… je to změna pro všechny, myslím.“

„Moje matka je báječná ženská. Ale má bílé koberce a jeden den v týdnu vyhrazený na praní,“ poznamená. „Takže věř mi, já to chápu. Domů bych se nemohl vrátit ani náhodou.“

Zasmušile se na něj usměju a rozhlížím se, abych získala čas. Abych si uspořádala myšlenky. Je to vážně docela hezký byt. Starší, s atmosférou. Kuchyně by se dala trochu vylepšit a hádám, že koupelna taky. Ale stejně. Vysoký strop a okna s dřevěnými rámy mají své kouzlo.

Odkašle si. „A co kamarádi, pomáhají?“

„Aha. To je taky složité.“ A i když se mi zvlášť nechce to rozvádět, on trpělivě čeká na bližší vysvětlení. „Většina lidí, se kterými jsem si byla blízká… tak nějak žila dál. Nebo už s nimi neudržím krok. Moc snadno se unavím.“

„To je asi na prd.“

Kývnu. „Máma trvá na tom, že mě bude vozit na všechna vyšetření, takže spolu trávíme spoustu času. Musela omezit kostel a kroužek scrabblu, aby všechno stíhala.“

Nic neříká.

„Pravda je, že mi vadí mít ji pořád na krku. Beru to jako překážku ve vlastním životě.“

Dívá se na mě mírně a soucitně. „Anno…“

Ach, panebože. Jsem děsná. Absolutní panující královna všech negativních zoufalců. „A pak ještě pro zábavu fňukám před sexy chlapy.“

Okamžitě zbystří. „Připadám ti sexy?“

„Cože? Ne.“

„Řekla jsi sexy. Zřetelně jsem slyšel slovo sexy.“

„Já vím, jasný? Zabilo by tě, kdybys pustil klimatizaci?“

Uchechtne se. „Náramně vtipný.“

„Díky.“

Přestože jsem neflirtovala už celou věčnost, zdá se, že jsem úplně nevyšla ze cviku. To je povzbudivé. Taky v sobě nemám ani za mák provinilosti. Vůbec. Ne že bych měla zájem nebo o něco usilovala. Můj život je momentálně matoucí ažaž. Ani že by někdo jako Leif měl skutečný zájem o mě. Ráda se podívám, ale on je úplně jiná liga. Ačkoliv ten zvědavý pohled, co na mě upírá, mi způsobuje příjemné šimrání.

„Nechceš, abych pustil klimatizaci, že ne?“ Zvedne jedno obočí. „Řekla bys, kdybys chtěla, viď?“

„Ne, nechci. A ano, řekla bych ti.“ Přestože moje matka věří, že trpící člověk má zdvořile mlčet, já se potím nerada. Moje bělostná pleť zrudne jako rak a pak už to se mnou jde z kopce.

„To je dobře,“ opře se znovu o zeď. „Mám pocit, že tohle je začátek krásného přátelství.“

Zhluboka se nadechnu. „Leife, děkuju ti. Je to od tebe moc hezké. Ale nepotřebuju tvůj soucit. Já…“

„Na mě působí ten obličej spící bestie,“ pokračuje, jako bych neřekla ani slovo. „A kdo jiný by mě poučil o plátěných ubrouscích a příborech a všelijakých věcech, které teď zřejmě jako novopečený majitel bytu potřebuju?“

„Milý pane, vy si mě pletete s Marthou Stewartovou.“

„Ne.“ Zazubí se. „Jsi daleko víc sexy.“

Do obličeje se mi nahrne horkost. Přesto je tak nějak nemožné neopětovat jeho úsměv. Nejenže je hezký, ale zjevně ho obklopuje nakažlivé štěstí. A přesně to teď potřebuju.

Kývne. „To je ono. Tak je to lepší.“

Panebože. Nebalím ho? „Ještě pořád jsem oficiálně vdaná, Leife.“

„Řekl jsem ‚přátelství‘, Anno. Přátelství.“ Komicky se zamračí, což je taky mimořádně atraktivní. Krucinál. „Nepředbíhej.“

„Promiň.“

Pak zabzučí zvonek u dveří a on vyskočí. Asi nám nesou jídlo. Výborně, protože mám hlad. Asi jsem sem dnes večer přišla hledat život. Budoucnost, nebo aspoň cestu vpřed. A nový kamarád je určitě krok správným směrem.

Jenže když otevře dveře, rozlehne se chodbou křik a ten hlas znám. Bolestně znám.

„Kde je moje žena?“ řve Ryan.

Spadne mi brada.

Mezitím se Leif zamračí, pak zatne zuby a vykročí chodbou, jako by mířil do bitvy. A do prdele.

Ne, ne, ne. Tohle je katastrofa. Musím odtud vypadnout a zastavit to. Jak se dostat dolů vlastními silami? Převalím se na bok, pak na břicho, pak se sunu k okraji linky. Konečně se dotknu nohama země a jsem trochu pomačkaná, ale schopná provozu.

Jdu ke dveřím tak rychle, jak jen mě nohy nesou, pak chodbou a ven před budovu. Kde zuřivému Ryanovi čelí odhodlaný Leif, čemuž přihlíží nějaký vysoký a rovněž tetovaný muž. Nelze slovy vyjádřit bolest z pohledu na mého odcizeného manžela. Z dalšího setkání s mou současnou všivou realitou. Žádný div, že se mu vyhýbám, jak jen to jde. Prostě to moc bolí.

Na otázku, jak mě sakra Ryan našel, odpoví mobil v jeho ruce. Sledovací apka v telefonu. Na tu jsem už úplně zapomněla. V dobách, kdy naše manželství bývalo plné slunce a pohody, bylo užitečné vědět, kde ten druhý je. Jak je daleko od domova nebo jak blízko od obchodu. Oba jsme se na tom dohodli a bylo to fajn. Ale při zjištění, že tu aplikaci požívá teď, v téhle situaci, se ve mně vaří krev. Nejspíš zvonil u několika různých bytů a právě proto je tu teď ten druhý chlápek. Taková fraška.

Leif zůstává zticha.

„Anno, miluju tě.“

Přikývnu.