PIRANESI

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

SUSANNA CLARKE

PIRANESI – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Susanna Clarke: Piranesi

Copyright © Susanna Clarke, 2020

Extracts from THE MAGICIAN’S NEPHEW by C. S. LEWIS © copyright C. S. Lewis Pte Ltd, 1955

Translation © Nina Weidlerová, 2022

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2022

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2022

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie

sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania

v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom

bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-3085-3

ISBN e-knihy 978-80-566-3132-4 (1. zverejnenie, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-3133-1 (1. zverejnenie, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-3134-8 (1. zverejnenie, 2022) (ePDF)

Pre Colina

„Ja som predsa veľký učenec, mág a zasvätenec, ktorý vykonáva experiment; je teda prirodzené, že potrebujem niekoho, na kom by som ho mohol vykonávať.“

Čarodejníkov synovec, C. S. Lewis

„Nazývajú ma filozofom, vedcom a antropológom. Toto označenie je nepresné. V skutočnosti som amnéziológ. Skúmam to, čo sa vytratilo v ľudskej pamäti. Pátram po tom, čo úplne vymizlo zo sveta. Vo svojej práci sa zameriavam na zdanlivú neexistenciu, na zdanlivú nehybnosť, na podivuhodné rozpory medzi vecami. Vlastne sa venujem mágii.“

Laurence Arne-Sayles, rozhovor v časopise
Secret Garden (Tajná záhrada), máj 1976

Prvá časť

Piranesi

Keď Mesiac vyšiel nad Treťou severnou sálou, vybral som sa do Deviateho vestibulu

zápis z prvého dňa piateho mesiaca v roku, keď albatros zavítal do juhozápadných sál

Keď Mesiac vyšiel nad Treťou severnou sálou, vybral som sa do Deviateho vestibulu, aby som sa stal očitým svedkom spojenia troch Prúdov. Takýto úkaz možno sledovať iba raz za osem rokov.

Deviaty vestibul sa pýši troma veľkolepými Schodiskami. Jeho Steny lemujú stovky a stovky mramorových Sôch v stovkách a stovkách Radov a Poschodí vypínajúcich sa do ďalekých výšok.

Šplhal som sa po Západnej stene, až kým som nedočiahol na Sochu ženy s úľom, ktorá stojí pätnásť metrov nad Dlažbou. Žena je dvakrát, možno trikrát vyššia než Ja a Úľ pokrývajú mramorové Včely vo veľkosti môjho palca. Jedna Včela – pri pohľade na ňu mi vždy behajú po tele zimomriavky – lezie nad Ženiným ľavým okom.

Vopchal som sa do Ženinho výklenku a čakal som, kým nezačujem, ako Prúdy lomcujú Spodnými sálami. Cítil som chvenie Stien, akoby sa báli obrovskej sily, ktorá do nich o chvíľu narazí.

Prvý prišiel Prúd z Ďalekých východných sál. Stúpal po Najvýchodnejšom schodisku bez známok násilia. Bol bezfarebný a jeho Vody siahali sotva po členky. Po Dlažbe rozprestrel sivé zrkadlo, ktoré pretkávali mramorové pruhy mliečnej Peny.

Druhý prišiel Prúd zo Západných sál. Bičoval Najzápadnejšie schodisko, až kým nenarazil do Východnej steny. Po mohutnom údere sa zatriasli všetky Sochy. Pena na hladine sa belela ako staré rybie kosti a v hlbokých víroch prebleskovali modrosivé čiary. Vody tohto Prúdu zakrátko siahali po driek Sochám v Prvom rade.

Posledný prišiel Prúd zo Severných sál. Zvíjal sa po Strednom schodisku a Vestibul zapĺňal výbuchmi žiarivej, snehobielej Peny. Ostal som premočený a oslepený. Keď sa mi obnovilo videnie, Vody už kaskádovito stekali po Sochách. Až vtedy som si uvedomil, že moje výpočty boli nepresné a mylne som odhadol mohutnosť Druhého a Tretieho prúdu. Vysočizný vrchol Vody prečnieval cez miesto, kde som sa krčil. Veľká ruka Vody sa natiahla, aby ma strhla zo Steny. Zakvačil som sa do nôh Ženy s úľom a modlil som sa k Domu, aby ma ochránil. Vody ma zaplavili a na chvíľu ma obklopilo neprirodzené ticho. Mal som pocit, akoby ma pohltilo More a ohlušilo vlastnými zvukmi. Bál som sa, že zomriem alebo ma voda odplaví do Neznámych sál, ďaleko od bublajúceho hukotu Dôverne blízkych Prúdov. Silnejšie som zovrel Sochu.

Odrazu bolo po všetkom. Skončilo sa to tak rýchlo, ako sa to začalo. Spojené prúdy zaplavili okolité Sály. Počul som, ako hučia a narážajú do Stien. Potom Vody v Deviatom vestibule prudko klesli a siahali ledva po Podstavce sôch v Prvom rade.

Uvedomil som si, že niečo zvieram v dlani. Keď som ju roztvoril, zbadal som mramorový Prst. Zrejme patril Ďalekej soche a priniesli ho sem Prúdy.

Krása Domu je nezmerateľná a jeho Milosť nekonečná.

Opis Sveta

zápis zo siedmeho dňa piateho mesiaca v roku, keď albatros zavítal do juhozápadných sál

Odhodlal som sa, že preskúmam Svet najviac, ako mi to životné okolnosti dovolia. Zatiaľ som precestoval všetky miesta po Deväťstošesťdesiatu západnú sálu, Osemstodeväťdesiatu severnú sálu a Sedemstošesťdesiatu ôsmu južnú sálu. Vyliezol som do Vrchných sál, kde sa Oblaky pohybujú v pomalých útvaroch a Sochy sa náhle vynárajú z Hmly. Prebádal som zákutia Zaplavených sál, kde Tmavé vody pokrývajú biele lekná. Videl som Pusté východné sály, kde sa Stropy, Dlažby – a niekedy dokonca aj Steny – zrútili a kde mdlý vzduch narúšajú iba lúče sivastého Svetla.

Skôr než som prekročil Dvere do týchto miest, pozorne som sa rozhliadol po okolí. Nezachytil som žiadne náznaky, že by Svet mal Koniec – všetky Sály a Prechody medzi nimi plynulo prechádzajú do Veľkej diaľky.

Sochy sa nachádzajú vo všetkých Sálach, Vestibuloch, Schodiskách a Prechodoch. Vo väčšine Sál zaberajú všetok voľný priestor, len sem-tam sa nájde prázdny Podstavec, Výklenok alebo prázdna plocha na Stene. Táto Prázdnota ukrýva v sebe rovnakú tajomnosť ako samotné Sochy.

Všimol som si, že v jednotlivých Sálach sa nachádzajú približne rovnako veľké sochy. Medzi Sochami z rôznych Sál však existujú rozdiely. Niekde sú postavy dvakrát až trikrát vyššie než Ľudské bytosti, inde sa vyskytujú v životnej veľkosti a na ďalších miestach mi sotva siahajú po plecia. V Zaplavených sálach stoja priam obrie Sochy – dosahujú výšku 15 až 20 metrov. Ale to je skôr výnimka.

Založil som Katalóg, do ktorého si zapisujem údaje o Polohe, Veľkosti a Námete každej Sochy spolu s ďalšími zaujímavými detailmi. Zatiaľ som dokončil Prvú a Druhú juhozápadnú sálu a teraz pracujem na Tretej. Keď si pomyslím, na akú rozsiahlu úlohu som sa podujal, občas sa mi zakrúti hlava. Ako vedec a bádateľ však považujem za svoju povinnosť, aby som priniesol svedectvo o Veľkoleposti Sveta.

Okná Domu poskytujú výhľad na Veľké nádvoria. Tieto neúrodné, prázdne plochy sú pokryté kameňmi a väčšinou majú štyri strany. Občas sa nájdu Nádvoria so šiestimi alebo ôsmimi stranami a ojedinele sa vyskytujú nádvoria s troma stranami – pôsobia však zvláštne a ponuro.

Mimo Domu sa nachádzajú len Nebeské predmety: Slnko, Mesiac a Hviezdy.

Dom tvoria tri Poschodia. Spodné sály predstavujú Územie Prúdov. Z Nádvoria sa zdá, že majú sivozelené Okná. Nepokojné Vody ich miestami pofŕkali bielou Penou. Tieto sály poskytujú potravu v podobe rýb, mäkkýšov a morských rastlín.

Vrchné sály, ako som už spomínal, predstavujú Územie Oblakov. Okná majú sivobielu farbu, ktorá pripomína hmlu. Občas vidieť, ako celý rad Okien osvetlia nečakané záblesky. Vrchné sály dodávajú Čerstvú vodu, ktorá sa vo Vestibuloch premieňa na Dážď a steká v Prameňoch po Stenách a Schodiskách.

Medzi týmito dvoma prevažne neobývateľnými Poschodiami sa nachádzajú Stredné sály, ktoré predstavujú Územie vtákov a ľudí. Nádhernej Usporiadanosti Domu vďačíme za Život.

Dnes ráno som sa pozrel von z Okna Osemnástej juhovýchodnej sály. Na opačnej strane Nádvoria som zazrel Druhého. Aj on sa díval z Okna. Okno bolo vysoké a tmavé. Vznešená mužská tvár s vysokým čelom a upravenou briadkou sa črtala v jednom Kúte. Muž bol zahĺbený do svojich myšlienok. (To sa uňho stáva často.) Zakýval som mu, ale nevšimol si ma. Zakýval som ešte raz, tentoraz dôraznejšie. Poskakoval som hore-dole a hlasno som dupal. Dom však má veľa Okien a Druhý ma nevidel.

Zoznam ľudí, ktorí žili alebo stále žijú, a správy, ktoré sa o nich zachovali

zápis z desiateho dňa piateho mesiaca v roku, keď albatros zavítal do juhozápadných sál

Od zrodu Sveta je zrejmé, že na jeho počiatku jestvovalo pätnásť ľudí. Možno ich bolo viac, ale ako vedec sa musím držať faktov. Z pätnástich ľudí, ktorých existencia sa dá overiť, sme ostali nažive len dvaja – Ja a Druhý.

Vymenujem všetkých pätnástich ľudí a u tých, kde to považujem za dôležité, uvediem aj ich postavenie.

Prvá osoba: Ja

Predpokladám, že mám tridsať až tridsaťpäť rokov. Meriam približne 183 centimetrov a som štíhleho vzrastu.

Druhá osoba: Druhý

Odhadujem, že má päťdesiat až šesťdesiat rokov. Meria asi 188 centimetrov a je rovnako štíhly ako Ja. Na svoj vek vyzerá celkom zachovane. Má bledozelenú olivovú pokožku, krátke tmavohnedé vlasy, tmavohnedé fúzy a šedivú, takmer bielu briadku zastrihnutú do úhľadného špicu. Na jeho tvári zaujmú aristokratické lícne kosti a vysoké, impozantné čelo. Pôsobí dojmom priateľského, ale trochu vážneho človeka oddaného životu intelektuála.

Je vedec rovnako ako Ja a jediná ďalšia žijúca ľudská bytosť. Preto si jeho priateľstvo, samozrejme, veľmi vážim.

Druhý verí, že existuje Veľké a tajné poznanie ukryté niekde vo Svete, ktoré nám zaručí obrovskú moc, keď ho objavíme. Aj keď nevie presne povedať, v čom toto Poznanie spočíva, viackrát naznačil, že by mohlo zahŕňať tieto veci:

1. Ako poraziť Smrť a stať sa nesmrteľným.

2. Ako sa naučiť čítať myšlienky druhých ľudí.

3. Ako sa premeniť na orla a letieť Vzduchom.

4. Ako sa premeniť na rybu a plávať Prúdmi.

5. Ako hýbať predmetmi pomocou mysle.

6. Ako zhasnúť a znova rozžiariť Slnko a Hviezdy.

7. Ako si podmaniť menej inteligentné bytosti, aby konali podľa našej vôle.

Ja a Druhý usilovne pátrame po tomto Poznaní. Stretávame sa dvakrát do týždňa – vždy v utorok a v piatok – a preberáme spoločnú prácu. Druhý úzkostlivo dbá na svoj čas a nikdy nedovolí, aby naše stretnutia trvali dlhšie než hodinu.

Ak vyžaduje moju prítomnosť aj inokedy, kričí „Piranesi!“, kým neprídem.

Piranesi. Tak ma volá.

Je to zvláštne, pretože pokiaľ si pamätám, nie je to moje meno.

Tretia osoba: Muž s plechovkou zo sušienok

Muž s plechovkou zo sušienok je kostra, ktorá sídli v Prázdnom výklenku v Tretej severozápadnej sále. Kosti má zoradené zvláštnym spôsobom. Dlhšie, približne rovnako veľké kosti sú zviazané pomocou pletenca z chalúh. Napravo od nich leží lebka a naľavo sa nachádza plechovka zo sušienok. V tej sú všetky menšie kosti vrátane článkov prstov a stavcov. Plechovka má červenú farbu a okrem obrázka sušienok je na nej nápis Huntley Palmers a Family Circle.

Keď som prvýkrát objavil Muža s plechovkou zo sušienok, zväzok chalúh už bol vyschnutý a kostra pôsobila neupravene. Zhotovil som nový pletenec z rybích šupín a zviazal som kosti dokopy. Teraz je kostra opäť v poriadku.

Štvrtá osoba: Utajená osoba

Pred troma rokmi som jedného dňa stúpal po Schodisku v Trinástom vestibule. Keď som zistil, že Oblaky odplávali z tejto Oblasti Vrchných sál a celý priestor zalialo slnečné svetlo, rozhodol som sa, že ho preskúmam. V jednej Sále, nachádzajúcej sa priamo nad Osemnástou severovýchodnou sálou, som našiel napoly zrútenú kostru zakliesnenú v úzkom priestore medzi Podstavcom a Stenou. Podľa rozloženia kostí som usúdil, že Osoba, ktorej kostra patrila, pôvodne sedela s kolenami pritiahnutými k brade. Jej pohlavie sa mi nepodarilo zistiť. Ak by som totiž vybral kosti, aby som ich poprezeral, už by som ich nevedel dať späť.

Piata až Štrnásta osoba: Ľudia z Výklenku

Ľudia z Výklenku sú kostry, ktoré ležia na Prázdnom podstavci v Najsevernejšom výklenku Štrnástej juhozápadnej sály.

Tri kostry som identifikoval ako ženské a tri ako mužské. Pri zvyšných štyroch nedokážem s istotou určiť pohlavie. Jednu z nich som pomenoval Šupinatý človek. Kostra Šupinatého človeka nie je úplná a v najlepšom stave nie sú ani kosti, ktoré sa zachovali. Prúdy ich tak ošúchali, že niektoré vyzerajú ako rôzne veľké kamene. Ďalšie majú na koncoch drobné dierky, z ktorých trčia úlomky šupín. Na základe týchto pozorovaní som dospel k niekoľkým záverom:

1. Kostra Šupinatého človeka je staršia než ostatné kostry.

2. Kostra Šupinatého človeka ležala kedysi v inej polohe a jej kosti spájali remienky zo šupín, ktoré sa časom rozpadli.

3. Ľudia (podľa všetkého Ľudia z Výklenku), ktorí prišli po Šupinatom človeku, si vážili ľudský život natoľko, že starostlivo pozbierali kosti a uložili ich k svojim mŕtvym.

Otázka: Až budem cítiť, že sa blíži môj koniec, mal by som si ísť ľahnúť k Ľuďom z Výklenku? Odhadujem, že vedľa nich sa nájde ešte miesto pre štyroch dospelých. Hoci som mladý muž a deň mojej Smrti je, dúfam, ďaleko, touto otázkou sa neraz zaoberám.

Ďalšia kostra leží vedľa Ľudí z Výklenku, ale tú nerátam medzi osoby, ktoré žili. Sú to pozostatky tvora s telom dosahujúcim dĺžku približne 50 centimetrov a s rovnako dlhým chvostom. Porovnal som kosti s odlišnými druhmi Bytostí, ktoré vyobrazujú Sochy, a dospel som k záveru, že patria opici. Nikdy som živú opicu v Dome nevidel.

Pätnásta osoba: Skrčené dieťa

Skrčené dieťa je kostra, ktorá podľa môjho odhadu patrí dievčaťu vo veku približne sedem rokov. Sedí na Prázdnom podstavci v Šiestej juhovýchodnej sále. Rukami si zviera kolená a má sklonenú hlavu, takže sa bradou dotýka kolien. Okolo krku jej visí náhrdelník z koralov a rybích kostí.

Neraz som uvažoval o tom, aký vzťah viaže toto dieťa ku mne. Jediní živí na Svete, ako som už vysvetlil, sme Ja a Druhý, a obaja sme muži. Aká bytosť bude obývať Svet, keď my dvaja zomrieme? Verím, že Svet (alebo inak povedané Dom, keďže z praktického hľadiska medzi tým nie je rozdiel) si praje takého Obyvateľa, ktorý bude svedkom jeho Krásy a prijímateľom jeho Milosti. Preto sa nazdávam, že Svet mal v úmysle urobiť zo Skrčeného dieťaťa moju manželku, ale niečo mu v tom zabránilo. Odkedy mi napadla táto myšlienka, považujem za správne, aby som sa so Skrčeným dieťaťom podelil o všetko, čo vlastním.

Navštevujem všetkých Mŕtvych, ale najmä Skrčené dieťa. Prinášam im dary v podobe jedla a pitia a lekná zo Zaplavených sál. Rozprávam sa s nimi, hovorím im, čo robievam, a opisujem im všetky Divy, ktoré som dosiaľ v Dome videl.

Robím to len Ja. Druhý – pokiaľ viem – nedodržiava žiadne náboženské rituály.

Šestnásta osoba: Vy

A Vy. Kto ste Vy? Kto je tá osoba, pre ktorú toto všetko píšem? Ste cestovateľ, čo prekabátil Prúdy a prešiel cez Polámané dlažby a Spustnuté schodiská až do týchto Sál? Alebo ste azda niekto, kto obýva moje Sály dávno po mojej smrti?

Moje Denníky

zápis zo sedemnásteho dňa piateho mesiaca v roku, keď albatros zavítal do juhozápadných sál

Pozorovania si zapisujem do notesov a robím tak z dvoch dôvodov. Po prvé, písanie ma priúča precíznosti a opatrnosti. Po druhé, zápisky mi umožňujú, aby som zachoval svoje poznanie pre teba, Šestnástu osobu. Notesy odkladám do hnedej koženej tašky v dutom mieste za Sochou anjela na ružovom kre v Severovýchodnom kúte Druhej severnej sály. Nechávam tam aj svoje hodinky, ktoré potrebujem vždy v utorok a piatok, keď sa o desiatej stretávam s Druhým. (Zvyšné dni hodinky radšej nenosím, lebo sa obávam, že by sa do nich dostala Morská voda a zničila by ich mechanizmus.)

Jeden notes som vyhradil na Tabuľku prúdov, v ktorej uvádzam Časy a Mohutnosť Vysokých a Nízkych prúdov, ako aj výpočty súvisiace s budúcimi Prúdmi. V inom notese mám Katalóg sôch. Ďalšie notesy slúžia ako Denník. Tam zachytávam svoje myšlienky, spomienky a udalosti uplynulých dní. Zatiaľ som týmito zápiskami zaplnil deväť notesov, tento je desiaty. Všetky som očísloval a väčšinu som označil dátumom, ku ktorému sa viažu.

Denník č. 1 má označenie December 2011 až Jún 2012.

Denník č. 2 má označenie Jún 2012 až November 2012.

Denník č. 3 mal pôvodne označenie November 2012, ale neskôr som to preškrtol a označil som ho ako Tridsiaty deň Dvanásteho mesiaca v Roku Sĺz a Nárekov až Štvrtý deň Siedmeho mesiaca v Roku, keď som objavil Koralové sály.

V Denníkoch č. 2 a č. 3 sú medzery, ktoré ukazujú, že niektoré strany boli násilím vytrhnuté. Neraz som si nad touto záhadou lámal hlavu a predstavoval som si, kto a prečo to urobil, ale zatiaľ som nedospel k žiadnemu záveru.

Denník č. 4 má označenie Desiaty deň Siedmeho mesiaca v Roku, keď som objavil Koralové sály, až Deviaty deň Štvrtého mesiaca v Roku, keď som pomenoval Súhvezdia.

Denník č. 5 má označenie Pätnásty deň Štvrtého mesiaca v Roku, keď som pomenoval Súhvezdia, až Tridsiaty deň Deviateho mesiaca v Roku, keď som zrátal a pomenoval Mŕtvych.

Denník č. 6 má označenie Prvý deň Desiateho mesiaca v Roku, keď som zrátal a pomenoval Mŕtvych, až Štrnásty deň Druhého mesiaca v Roku, keď sa zrútili Stropy v Dvadsiatej a Dvadsiatej prvej severovýchodnej sále.

Denník č. 7 má označenie Sedemnásty deň Druhého mesiaca v Roku, keď sa zrútili Stropy v Dvadsiatej a Dvadsiatej prvej severovýchodnej sále, až posledný Deň v tom istom Roku.

Denník č. 8 má označenie Prvý deň v Roku, keď som cestoval do Deväťstošesťdesiatej západnej sály, až Pätnásty deň Desiateho mesiaca v tom istom Roku.

Denník č. 9 má označenie Šestnásty deň Desiateho mesiaca v Roku, keď som cestoval do Deväťstošesťdesiatej západnej sály, až Štvrtý deň Piateho mesiaca v Roku, keď Albatros zavítal do Juhozápadných sál.

Tento Denník (č. 10) som začal písať v Piaty deň Piateho mesiaca v Roku, keď Albatros zavítal do Juhozápadných sál.

Nevýhodou denníkov je, že sa v nich ťažko hľadajú dôležité zápisky z dávnejších čias. Preto som si založil jeden notes, ktorý slúži ako register ostatných denníkov. V tomto notese som ku každému písmenu abecedy priradil konkrétne čísla strán. (Bežné písmená ako A a C majú viac strán než menej používané písmená ako Q a X.) Pod každým písmenom uvádzam zápisky podľa predmetu a podľa toho, kde ich možno v Denníkoch nájsť.

Keď som si prečítal predchádzajúci text, uvedomil som si jednu dôležitú vec. Roky som čísloval dvoma rôznymi spôsobmi. Ako sa mohlo stať, že som si to doteraz nevšimol?

Považujem to za veľkú chybu. Vedec musí používať jednotnú metodiku. Dva rôzne postupy vnášajú do jeho práce zmätok, neistotu, pochybnosť a neporiadok. (Nehovoriac o tom, že to nelahodí oku.)

Podľa prvej metódy som pomenoval dva roky – 2011 a 2012. Tento prístup sa mi zdá prízemný. Keďže si nepamätám, čo sa stalo pred dvetisíc rokmi, neviem, čo ma primälo myslieť si, že práve tento rok bude vhodným východiskovým bodom pre moje zápisky. Podľa druhej metódy som dal rokom mená ako „Rok, keď som pomenoval Súhvezdia“ a „Rok, keď som zrátal a pomenoval Mŕtvych“. Tento spôsob sa mi pozdáva oveľa viac. Dáva každému roku charakteristickú črtu. Preto budem odteraz používať už len túto metódu.

Sochy

zápis z osemnásteho dňa piateho mesiaca v roku, keď albatros zavítal do juhozápadných sál

Niektoré Sochy mám radšej než iné. Jednou z nich je Žena s úľom.

Ďalšia socha – zo všetkých sôch ju mám asi najradšej – stojí pri Dverách medzi Piatou a Štvrtou severozápadnou sálou. Je to Socha satyra, tvora stelesňujúceho napoly človeka a napoly capa s bujnými kučeravými vlasmi. Zľahka sa usmieva a ukazovák má priložený k ústam. Vždy som mal pocit, že mi chce niečo povedať alebo ma pred niečím varovať. Akoby hovoril: „Ticho! Dávaj si pozor!“ O aké nebezpečenstvo by mohlo ísť? To netuším. Raz sa mi o Satyrovi prisnilo. Stál v zasneženom lese a rozprával sa s dievčaťom.

Do oka mi vždy padne Socha gorily, ktorá stojí v Piatej severnej sále. Čupí na Dolných končatinách, nakláňa sa dopredu a opiera sa o Silné ramená a zápästia. Fascinuje ma najmä jej tvár. Oči zatieňuje mohutné Obočie. U človeka by to vyzeralo ako zamračený výraz, ale Gorila vzbudzuje presne opačný dojem. Z jej pohľadu vyžaruje veľa vecí, okrem iného Mier, Pokoj, Sila a Vytrvalosť.

Nachádza sa tu aj mnoho ďalších Sôch, ktoré mám rád – Mladý chlapec s cimbalom, Slon nesúci hrad, Dvaja králi nad šachovnicou. Posledná socha, o ktorej sa zmienim, nepatrí vyslovene medzi moje obľúbené. Táto socha, presnejšie tieto dve sochy vždy upútajú moju pozornosť. Stoja pri Východných dverách v Prvej západnej sále. Merajú približne šesť metrov a líšia sa dvoma nezvyčajnými črtami. Sú oveľa vyššie než iné sochy v Prvej západnej sále a sú neúplné. Trupmi vystupujú zo Steny na úrovni Driekov a ruky naťahujú dozadu, akoby niečo tlačili. Svaly sa im napínajú od námahy a Tváre majú zvraštené. Nie je to príjemný pohľad. Zdá sa, že úsilie, ktorým sa predierajú k životu, im spôsobuje veľkú bolesť. Napriek tomu sa nevzdávajú. Z Hláv im trčia výstredné rohy, preto som ich nazval Rohatí obri. Predstavujú Úsilie a Boj proti Biednemu osudu.

Niekedy si kladiem otázku, či sa nesprávam k Domu neúctivo, keďže niektoré sochy mám radšej než iné. Verím, že Dom miluje a velebí rovnakým dielom všetko, čo stvoril. Mal by som sa o to pokúsiť aj Ja? Hoci som postrehol, že pre človeka je prirodzené prejavovať voči určitým veciam väčšiu náklonnosť a pripisovať im väčší význam.

Existujú stromy?

zápis z devätnásteho dňa piateho mesiaca v roku, keď albatros zavítal do juhozápadných sál

Mnoho vecí na svete nepoznáme. Približne pred šiestimi alebo siedmimi mesiacmi som zazrel svetložltú smietku, ako pláva na pokojnej hladine Prúdu pod Štvrtou západnou sálou. Nevediac, čo by to mohlo byť, prebrodil som Vody a chytil som to. Bol to list, neobyčajne krásny, s dvoma stranami zvinutými na koncoch do špicu. Nevylučujem, že patril k takému druhu morskej vegetácie, s akým som sa doteraz nestretol. Jeho štruktúra vyzerala zvláštne a povrch odpudzoval Vodu, akoby bol predurčený na život vo Vzduchu.

Druhá časť

Druhý

Batter-Sea

zápis z dvadsiateho deviateho dňa piateho mesiaca v roku, keď albatros zavítal do juhozápadných sál

Dnes ráno som sa o desiatej hodine vybral do Druhej juhozápadnej sály na stretnutie s Druhým. Keď som vstúpil do sály, už tam bol. Opieral sa o Prázdny podstavec a ťukal do jedného zo svojich žiarivých zariadení. Mal na sebe dobre ušitý oblek z vlny vo farbe dreveného uhlia a snehobielu košeľu, ktorá príjemne kontrastovala s olivovým odtieňom jeho pokožky.

Bez toho, aby zodvihol zrak od svojho žiarivého zariadenia, povedal: „Potrebujem nejaké dáta.“

Robí to často. Zahĺbi sa do práce natoľko, že zabudne pozdraviť alebo spýtať sa, ako sa mám. Neprekáža mi to, lebo obdivujem jeho nadšenie pre vedu.

„Aké dáta?“ spýtal som sa. „Môžem ti pomôcť?“

„Samozrejme,“ odvetil. „Vlastne bez tvojej pomoci sa ďaleko nedostanem. Témou môjho dnešného výskumu…“ záhadne sa usmial: „… si ty.“ Má nesmierne pôvabný úsmev, keď ho nezabudne použiť.

„Naozaj?“ neisto som sa naňho pozrel. „Čo sa snažíš zistiť? Máš o mne nejakú hypotézu?“

„Mám.“

„Akú?“

„To ti nemôžem prezradiť, pretože by to mohlo ovplyvniť dáta.“

„Ach, áno! To je pravda, prepáč.“

„To je v poriadku,“ odvetil. „Zvedavosť je prirodzená ľudská vlastnosť.“ Potom položil svoje žiarivé zariadenie na Prázdny podstavec a otočil sa ku mne. „Posaď sa,“ povedal.

Sadol som si s prekríženými nohami na Dlažbu a čakal som na jeho otázky.

„Sedíš pohodlne?“ spýtal sa. „Dobre, teraz mi povedz, čo si pamätáš.“

„Čo si pamätám?“ povedal som.

„Áno.“

„Táto otázka nie je dosť špecifická,“ namietol som.

„Napriek tomu sa pokús na ňu odpovedať,“ vyzval ma.

„Nuž,“ nadýchol som sa, „myslím, že odpoveď znie ‚všetko‘. Pamätám si všetko.“

„Naozaj?“ začudoval sa. „To je celkom odvážne tvrdenie. Si si tým istý?“

„Myslím, že áno.“

„Uveď nejaké príklady.“

„Nuž,“ začal som, „povedzme, že by si vyslovil názov Sály, kam cesta trvá niekoľko dní. Ak ide o jednu zo Sál, ktoré som už v minulosti navštívil, vedel by som ti vysvetliť, ako sa tam dostaneš. Vedel by som vymenovať všetky Sály, ktorými by si musel prejsť. Vedel by som opísať všetky dôležité Sochy na Stenách. Pomerne presne by som vedel určiť ich polohu, teda či sa nachádzajú pri Severnej, Južnej, Východnej alebo Západnej stene. Vedel by som povedať aj to, ako ďaleko stoja od steny. Dokonca by som vedel vymenovať všetky…“

„A čo Batter-Sea?“ prerušil ma.

„Hm… Čože?“

„Batter-Sea. Pamätáš si Batter-Sea?“

„Nie… Ja… Batter-Sea?“

„Áno.“

„Nerozumiem…“

Čakal som, kým mi nevysvetlí, čo presne má na mysli, ale ostal ticho. V každom prípade som pochopil, že táto otázka má pre jeho výskum zásadný význam. Hoci som nevedel, o aký výskum ide, a už vôbec som nevedel, ako by som mohol na túto otázku odpovedať.

„Pojem Batter-Sea, aj keď voľne sa to dá preložiť ako Trýznivé more, nedáva žiadny zmysel,“ vynašiel som sa nakoniec. „Na nič sa nevzťahuje. Na Svete neexistuje nič, čo by odkazovalo na túto kombináciu hlások.“

Druhý stále mlčal. Pritom sa na mňa uprene díval a Ja som sa znepokojene díval naňho.

„Ach!“ vykríkol som, keď mi svitlo. „Viem, o čo ti ide!“ rozosmial som sa.

„O čo mi ide?“ spýtal sa pobavene.

„Chceš zistiť, či hovorím pravdu. Pred chvíľou som tvrdil, že viem opísať cestu do každej Sály, ktorú som doteraz navštívil. Len neexistuje spôsob, ako overiť pravdivosť tohto tvrdenia. Ak by som napríklad opísal Cestu do Deväťdesiatej šiestej severnej sály, nevedel by si posúdiť, nakoľko sú moje pokyny presné, keďže si tam nikdy nebol. Preto si mi dal otázku s nezmyselným pojmom Batter-Sea. Lišiacky si vybral slová, ktoré znejú ako názov skutočného miesta. Miesta trýzneného Morom. Keby som povedal, že si pamätám Batter-Sea a opísal by som k nemu cestu, vedel by si, že klamem. Vedel by si, že sa len chvastám. Použil si to ako kontrolnú otázku.“

„Presne tak,“ súhlasil. „Presne o to mi išlo.“

Obaja sme sa zasmiali.

„Máš pre mňa ďalšie otázky?“ spýtal som sa.

„Nie, to je všetko.“ Chystal sa otočiť, aby uložil dáta do svojho žiarivého zariadenia, ale niečo ho na mne vyrušilo.

„Čo sa deje?“ spýtal som sa.

„Tvoje okuliare. Čo sa s nimi stalo?“

„Moje okuliare?“

„Áno,“ povedal, „vyzerajú trochu… zvláštne.“

„Čo máš na mysli?“

„Rúčky sú obmotané pásikmi,“ odvetil. „A oba konce visia nadol.“

„Áno,“ prikývol, „to si viem predstaviť.“

Druhý sa zatváril znepokojene. „Zdá sa, že je to blízko,“ povedal. „Nemali by sme odtiaľto odísť?“ Vôbec nerozumie Prúdom.

„Nemusíme,“ presviedčal som ho.

„Nechcem, aby ma odniesol Prúd,“ povedal ticho.

Bum. Bum.

Biely kríž