Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Melanie Moreland: Láska s Liamem

Vydání první

Copyright © 2021. Loved by Liam by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2607. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Loved by Liam

vydaného v roce 2021

Český překlad © 2023 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Karen Hulseman, Feed Your Dreams Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2097-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2098-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Melanie Moreland

Láska s Liamem

Vested interest: ABC Corp. (3)

Věnování

Mým pokusným beta čtenářům,

kteří mě přesvědčili, že příběh Liama a Paige

si zaslouží být vyprávěn z jejich pohledu.

Měli jste pravdu.

Kapitola 1

LIAM

Když jsem se svým náklaďákem vycouval po příjezdové cestě a zamířil k bráně, v celém areálu bylo ještě ticho. Zahlédl jsem dědu na molu, jak nastupuje na svoji loď, a musel jsem se usmát. Věděl jsem, jak ji miluje, a nepochyboval jsem, že se na ní bude prohánět, dokud se neobjeví babi a nezačne ho honit, ať přijde na snídani. Na chvilku jsem zauvažoval, jestli ji nepřemluví k malé projížďce po zátoce. Na plachetnici s ním jezdila ráda.

Nikdo další tu zatím nebyl, ale věděl jsem, že kdybych se prošel po pláži, uviděl bych Bentleyho, jak sedí u sebe na terase, popíjí kafe a projíždí na notebooku titulky zpráv. Táta si šel nejspíš zaběhat na pláž. Pokud by tam byl, určitě by se brzo vydal za Bentleym. I po všech těch letech ti dva spolu trávili neuvěřitelné množství času jak v kanceláři, tak i mimo ni.

Projel jsem kolem domu svého bratra Ronana. Okna byla temná. Rychle jsem zapřemýšlel, jestli ještě spí nebo sedí v jediném křesle v obývacím pokoji, a rozervaný a ztracený hledí z okna na rozlehlou vodní plochu, kterou tolik miluje.

Nikdy jsem ho ještě neviděl tak sklíčeného. Nemohl jsem zapomenout na zničený výraz v jeho tváři, když jsem ho vedl pryč z ulice, kde sledoval, jak od něj odchází žena, kterou miloval.

Doufal jsem, že dnes se to změní.

„Hlavu vzhůru, bráško,“ zamumlal jsem pro sebe. „Pomoc je už na cestě.“

Vyjel jsem z areálu s lehkým úsměvem na rtech. Ronan neměl tušení, jak moc se mu brzy zlepší život.

A já jsem se už nemohl dočkat.

Zastavil jsem na adrese, kterou mi dala Ava, a prohlédl si malý domek. Působil uklizeně a udržovaně, tráva byla posekaná, keře úhledně přistřižené. Podél přední části domu byly vysazené nějaké květiny, které právě začínaly kvést. Prohlédl jsem si zahrádku kritickým okem a pomyslel si, že u schodů by se dobře vyjímala pěkná svída a do holého koutku by se hodil cedr.

Pak jsem se zasmál. Věděl jsem, že Beth a její spolubydlící Paige mají domek jenom v nájmu. Byl jsem tady, abych Beth vyzvedl a odvezl ji k Ronanovi. Ne proto, abych jim upravoval zahradu.

Zahnul jsem na příjezdovou cestu a vypnul motor. Chladný ranní vzduch se už začal oteplovat. Zasmál jsem se, protože jsem na trávníku uviděl ležet balon. Sehnul jsem se a sebral ho. Byl zhruba tak velký jako fotbalový míč, ale byl z plastu v různých odstínech růžové barvy. Vzpomněl jsem si na spousty historek, které Ronan vyprávěl o Lucy, dceři Paige, a řekl jsem si, že ten míč bude nejspíš její.

Vyšel jsem po schodech a vrhl obdivný pohled na dva květinové košíky u dveří, přetékající petúniemi, verbenou, muškáty a břečťanem. Jejich jasné barvy dodávaly vchodovým dveřím příjemně domácký nádech a vyvolávaly dojem, že jste vítaní.

Zaťukal jsem na dveře, bezmyšlenkovitě jsem se sehnul a uštípl pár uschlých hlaviček petúnií a přitom jsem čekal, než mi Beth přijde otevřít. Ava mi řekla, že na mě bude čekat.

Byl jsem tak zabraný do toho, co dělám, že jsem skoro nadskočil, když jsem uslyšel ženský hlas. Ani jsem nezaslechl, že by se otevřely dveře.

„Zahradníka jsem neobjednávala, takže můžu předpokládat, že jste na šichtu nepřišel.“

Vzhlédl jsem a ztuhnul.

Žena, která mi přišla otevřít, nebyla ta, kterou jsem viděl s Ronanem. Nebyla to Beth, a tak jsem si domyslel, že je to její spolubydlící Paige.

Ježíši, ta ale byla hezká.

Narovnal jsem se a podíval se na ni zpříma. Měla tmavě hnědé vlasy, které jí ve vlnách spadaly až pod ramena, a světle modré oči. Byla krásná a na tváři jí hrál jemný výraz. Ústa měla plná a na nich vřelý úsměv. Ve tvářích se objevily dolíčky, které se prohloubily, jakmile se usmála. Rošťácká jiskra v jejích očích napovídala, že má smysl pro humor. Odhadoval jsem, že měří něco kolem metru šedesát, s plnými příjemnými křivkami, jichž jsem měl okamžitě šílenou chuť se dotknout. Její pohled byl otevřený a upřímný a ze způsobu, jakým mě přejížděla očima, mi péro v kalhotách poskočilo.

To jsem nečekal.

Nečekal jsem ji.

Odkašlal jsem si. „Ahoj, vy musíte být Paige. Já jsem Liam, Ronanův bratr. Přijel jsem vyzvednout Beth.“

Opřela se o zárubeň a založila si ruce na prsou. Tím pohybem se jí ňadra nadzvedla a přitiskla k sobě. Ty smetanově zbarvené obliny mě uchvátily. „Škoda že jste už na dnešek zadanej. Taky bych se nechala vyzvednout. Vsadím se, že byste to těma svejma rukama dokázal.“

Podíval jsem se na ni a ona se zaculila. Věděla, že jsem se jí koukal na prsa. Měla je fakt úžasná. Dlouhé řasy, lemující její pěkné oči, se zatřepetaly, a jak se naše pohledy protnuly, na tvářích jí rozkvetl lehounký nádech červeně.

Měl jsem chuť ji políbit.

Ten pocit byl tak silný, že jsem se musel chytit zárubní, abych si zabránil přesně to udělat.

„Rád vyhovím,“ utrousil jsem tichým ochraptělým hlasem. „Ale musím odvézt Beth za svým bratrem. Možná někdy jindy.“

Kousla se do rtu a ustoupila stranou. „Pojďte dál. Zavolám Beth.“

Prošel jsem okolo ní a do nosu mě udeřila vůně její kůže. Byla lehká, s různými květinovými tóny. Jako bych stál za letního dne v zahradě a nadechoval se té sladkosti kolem sebe.

Toužil jsem se nadechnout jí.

Když jsem se kolem ní protáhl, naše oči se setkaly. Už jen kvůli mojí velikosti nebylo možné, abych se přitom o ni neotřel. Vysunula špičku jazyka, navlhčila si dolní ret a já jsem měl co dělat, abych ji nepřimáčkl ke zdi. Chtěl jsem se sehnout a vzít ten jazyk do úst.

Něco mi říkalo, že by mi to dovolila. Rozevřela by rty a nechala mě zmocnit se jejích úst, vniknout dovnitř a prozkoumat její sladkost.

Musel jsem zatřást hlavou, abych si pročistil myšlenky.

Nechápal jsem, kde se ve mně vzaly.

Na okamžik jsme na sebe jenom hleděli. Dech se jí zrychlil stejně jako mně. Ovládl jsem se, takže jsem nenatáhl ruku, abych se jí dotknul.

„Beth?“ dokázal jsem ze sebe vypravit.

Paige zamžikala. „Dojdu pro ni.“ Položila mi ruku na paži, její delikátní prsty vypadaly proti mojí opálené drsné kůži bledé a drobné. „Je bez sebe, Liame. Je strašně nervózní,“ pošeptala mi. „Dělala jsem si o ni hrozný starosti.“

Položil jsem dlaň na její ruku a pohladil ji. „Ronan ji potřebuje. Myslím, že potřebujou jeden druhýho.“

„Já si to myslím taky.“

Držel jsem její ruku přitisknutou ke svojí kůži a okamžiky míjely. Nespouštěli jsme ze sebe oči a probíhal mezi námi rozhovor beze slov.

Pak ustoupila dozadu. „Jdu pro ni.“

„Počkám tady.“

Přikývla. „Dobrej nápad.“

Zmizela v chodbě a já jsem se opřel o stěnu. Protřel jsem si oči a připadal si, jako by mě naboural náklaďák Mack. Co to sakra mělo znamenat?

Zaslechl jsem hlasy přímo pod sebou. Snažil jsem se nesmát, když jsem poznal melodický hlas Paige a slyšel její slova.

„Panebože, Beth, máš tady ten odvoz!“

Další hlas odpověděl. „Prima. Je to Ava nebo Gracie?“

„Je to jeho bratr. Ten, co není z trojčat. Páni, ten je ale obrovskej. A neuvěřitelně sexy.“ Chvilku byla pauza. „Mohla bych na něj šplhat jako na strom.“

„Jo, kotě, já bych tě klidně nechal,“ zabručel jsem tiše. Narovnal jsem se v ramenou, protože jsem slyšel, že už jdou nahoru. Usmál jsem se na ženu, kterou jsem poznal v ten hrozný den v kanceláři.

„Ahoj,“ řekla a podala mi ruku. „Já jsem Beth.“

Pevně jsem ji stiskl a pořádně potřásl. „Ahoj, Beth. Já jsem Liam, Ronanův starší bratr.“ Mrkl jsem a podíval se přímo na Paige. „Ten, co není z trojčat.“

Slyšel jsem, jak vypískla, a snažil jsem se nesmát. Ale úsměv jsem skrýt nedokázal.

„Vzhledem k tomu, že jsem zahradní architekt, mě obzvlášť potěšila ta zmínka o stromu.“ Nespouštěl jsem pohled z Paige. „To šplhání se dá zařídit. Dám Beth svoje číslo na mobil.“

Beth se ohlédla přes rameno. Paige měla zardělou tvář a pořád se na mě dívala. Dech se jí opět prohloubil. I ten můj. Musel jsem se ovládat, jinak bych byl hodil Beth klíčky od auta, řekl jí, ať se tam odveze sama, popadl Paige a odtáhl ji chodbou do její ložnice.

Byl to fakt zápas.

„Tak jo,“ odpověděla Paige. „Já, hm, teď půjdu.“

Otočila se a odběhla, ale já jsem měl oči přilepené k té její kulaté, dokonalé prdelce. Úplně jsem si dokázal představit, jaké by to bylo, kdybych ji vzal do dlaní.

Pohlédl jsem na Beth, která mě pobaveně sledovala. Povytáhl jsem jedno obočí v tiché otázce. „Je singl, je to tak?“ zeptal jsem se potichu.

„Ano.“ Po pauze ještě dodala. „Ale má dceru.“

„Lucy,“ přikývl jsem. „Ronan tvrdí, že je rozkošná.“

„To je.“

„V autě vám dám svoje číslo.“

„Dobře.“

„Tak a teď…,“ zaculil jsem se, „… pojedeme za mým idiotským bráchou. Nemá tušení, že se jeho bídná existence brzo změní k lepšímu.“

„Souhlasila jsem jenom s tím, že si s ním promluvím.“

Naklonil jsem se blíž a usmál se. „Mám z toho dobrej pocit. A Beth? Já se nikdy nepletu.“

Kapitola 2

LIAM

Po cestě autem jsme si s Beth povídali. Byla inteligentní, zábavná, a jak řekla Paige, taky nervózní. Pořád tak kroutila rukama v klíně, až jsem se natáhl a vzal je do svých.

„Všechno bude v pohodě, Beth.“

Roztřeseně si povzdychla. „Zdá se, že to vidíte pozitivně.“

Podíval jsem se na ni. „V životě jsem neviděl bráchu tak zdrchanýho. Ví, že to podělal, a lituje toho. Když se s váma dneska uvidí, pomůže mu to.“ Odmlčel jsem se. „Jestli mu odpustíte, bude to pro něho znamenat všechno na světě.“

„Nepředbíhejme událostem,“ podotkla, ale její slova postrádala přesvědčivost. Měl jsem pocit, že je z toho stejně zničená jako Ronan.

„No a ta Paige…,“ začal jsem.

„Co byste se rád dozvěděl?“

„Takže je singl, má dceru – asi je rozvedená, předpokládám?“

„Jo. Byl to pěknej hajzl,“ zamumlala Beth.

„Ublížil jí?“ zeptal jsem se.

„Byl to – vlastně je – narcistickej, arogantní, úzkoprsej, hnusnej a bezcennej šmejd.“

„Povězte mi, jak to podle vás bylo.“

„K Paige se nikdy nechoval moc dobře, ale co předvedl, když se dozvěděl, že Lucy má nedostatečně vyvinutou končetinu? Ten zmetek ji opustil. Obě dvě,“ vyplivla opovržlivě. „Nezaslouží si nic než opovržení.“

„Ronan říkal, že se narodila jen s jednou plně vyvinutou rukou.“

„Ano.“ Beth se na sedadle natočila, už nebyla nervózní. „Je to sladká malá holčička, Liame. Když se usměje, jako by se v celý místnosti rozjasnilo. Je otevřená a přátelská, nikdy si nestěžuje a dobře se přizpůsobila. Není skoro nic, co by nedokázala – a nic, co by nezkusila. Je to prostě zlatíčko.“

„To říkal Ronan taky.“

„Nedokážu si představit, že bych od svýho dítěte z jakýhokoli důvodu odešla. A už vůbec ne kvůli kusu chybějící kosti. Ale stejně,“ povzdychla si, „Paige je líp bez něho. Podle toho, co o něm vyprávěla, nebyl moc příjemnej.“

„Byl na ni zlý i fyzicky?“ zeptal jsem se a sevřel rukama pevněji volant.

„Ne. Psychické týrání. Hodně ji ponižoval. Ona to sice skrývá, ale dost jí ublížil.“ Zhluboka se nadechla. „Paige je úžasná. Je skvělá máma, báječná kamarádka a pro mě je hrozně důležitá.“

Zajel jsem k bráně a čekal, až se otevře.

„To je poznat,“ řekl jsem jí.

„Nechci, aby jí někdo zase ublížil.“

To už jsme dojeli k Ronanovu domu. Otočil jsem se na sedadle a podíval se Beth do očí. „Nemám v úmyslu jí ublížit, Beth. Ale když mi přišla otevřít, nějak na mě zapůsobila. Jestli bude chtít, chtěl bych to prozkoumat.“

„I když má dítě?“

„Z toho strach nemám. Děti miluju. Nevadí mi, že Lucy má jenom jednu ruku. To je mi jedno. Je mi líto, že Paige někdo ublížil. Jenom doufám, že mi bude chtít dát šanci.“

„Myslím, že by se dala přesvědčit,“ odpověděla suše. „Všiml jste si, jak se na vás koukala?“

Zaculil jsem se. „Jako když si obhlíží kmen stromu. Jo, to jsem si všiml.“ Mrknul jsem na ni: „Teď už toho nechme. Sdělím vám svoje číslo, takže ho budete mít, a když si o něj Paige řekne, dejte jí ho. Půjdu na to pomalu, jestli to tak potřebuje.“

Počkal jsem, až si naťukala do svého mobilu moje číslo.

„Tak pojďte, zavedu vás dovnitř. Bude šťastnej, že vás vidí.“

„To doufám.“

Mrknul jsem na ni. „Já to vím.“

O pár hodin později přede mnou za stolem na Základně už seděl úplně jiný Ronan. Pořád sice vypadal unaveně, ale byl šťastný. Uvolněný. Nemohl z Beth spustit oči, a kdykoliv se ocitl v její blízkosti, hned ji chytil za ruku. Přes stůl jsem na něho mrkl.

„Dobrej den, bráško?“

„Nejlepší.“ Naklonil se blíž. „Beth mi řekla, že jsi ji přivezl ty.“

„Jo, jo.“

„Díky.“

Zmáčkl jsem mu rameno. „Mám to u tebe.“

Zaculil se. Do očí se mu už zase vrátil ten jeho starý rošťácký pohled.

„Beth mi taky řekla, že jedeš po Paige.“

Podíval jsem se na něho. „Má pravdu.“

„Mám ji hodně rád. A Lucy taky. Nezahrávej si s nima.“

Ztišil jsem hlas. „Už jsi někdy u mě viděl, že bych si s někým zahrával, Ronane? K Paige jsem něco cítil ve vteřině, kdy mi otevřela dveře. Ona to cítila taky. Chtěl bych se s ní sejít. Vidět, kam to povede. Ať to bude chtít brát jakoukoliv rychlostí, přistupuju na to. A těším se, až se seznámím s Lucy.“ Zakýval jsem prstem mezi námi. „Takže jsme takhle v pohodě?“

Stiskl rty. „Budu tě sledovat.“

Opřel jsem se a zvedl hrnek. „Jen sleduj, bráško. Můžeš se přitom něco naučit.“

Uchechtl se. „Tak fajn.“

Dopil jsem zbytek kafe. „Jen aby bylo jasno.“

V úterý odpoledne mi zazvonil telefon. Vytáhl jsem ho z kapsy a přijal hovor.

„Čau, Ronane.“

„Brácho, jdu ti oplatit tvou laskavost z neděle.“

„Jako vážně?“ zeptal jsem se suše. „Co to bude?“

„Tacos. Doma s Beth, Paige a dětma. A taky s Paulem a Jeremym. Dneska večer. Všechno přinesu. Uspořádáme jim hostinu.“

Byl jsem pro. Miluju tacos – jako celá naše rodina. Já i bráchové děláme úžasné tacos a často jsme je připravovali pro všechny.

„Je to jistý?“

„Když jsem volal, abych se ujistil, že je to v pořádku, Paige se ptala, jestli přijdeš taky.“

Nad tou zprávou jsem se usmál.

„Co mám přinýst?“

„Stav se v Paso’s a vem tam nějaký čerstvý tortilly.“

„Salsu, guacamole a chipsy taky?“

„Jasně.“

„Co takhle nějaký víno pro holky?“

„To by byly rády.“

„A co mám vzít děckám?“

„Milujou čokoládový mlíko. Vím, že je to pro ně vždycky pochoutka.“

„Domluveno. V kolik?“

„V šest.“

„Budu tam.“

Zasmál se. „To mi bylo jasný.“

Přijel jsem s čerstvými tortillami a s přísadami, které jsem navrhnul. Pytlíky byly těžké, protože v nich byly i nádobky se salsou a guacamole. Odnesl jsem to do úhledné kuchyňky a usmál se, když jsem uviděl hromady přísad, které přivezl Ronan. Pak jsem se přidal k bratrům, kteří si na podlaze stavěli lego s Evanem. Byl to stydlivý kluk, dost malý na svůj věk, ale byl bystrý a inteligentní. Po chvíli ztratil něco ze svojí ostýchavosti. Jeho úsměv mi připomínal Beth.

Přitahovalo mě to k Paige, znovu a znovu jsem se k ní očima vracel. Oplácela mi pohledy se stejným upřímným obdivem a moje tělo se v reakci na její okukování rozehřívalo. Pokaždé, když jsme se na sebe podívali, mezi námi něco proběhlo, a několikrát jsem měl nutkání najít si nějakou záminku, odvést ji do jiné místnosti a být tam s ní sám. Moje prsty toužily po tom se jí dotýkat a chtěl jsem cítit její ústa pod svými rty. To, co mi v tom bránilo, byla malá holčička, usazená na mámině klíně.

Lucy byla jako sluníčko. S úžasem se dívala na nás všechny „obry“ a přitom v ruce pevně svírala malého medvídka. Podobala se Paige až na oči, které mi kupodivu připomínaly ty moje. Byla drobná a roztomilá a bylo vidět, jak moc se touží k nám připojit, ale napadlo mě, že ji brzdí velikost naší skupiny.

Předstíral jsem, že zápolím s několika kostičkami, a podíval se přitom na Lucy. „Potřebuju pomoc, Lucy. Mám moc veliký ruce.“

Zaváhala, pak sklouzla z mámina klína a přišla ke mně. Neubránil jsem se úsměvu, když si vzala nabízené kostky, spojila je k sobě a pak mi je podala zpátky.

„Dobrá práce, Prtě,“ pochválil jsem ji. Všiml jsem si, že ke spojení dílků použila i postiženou ruku. „Nechtěla bys mi pomáhat dál?“

Stiskla pusu a pak přikývla. „Tak dobže.“

Zvedl jsem ji do náruče a posadil si ji na klín. „Fajn.“

Vážně se na mě zahleděla. „Musíš mi podlžet pana Teddyho.“

„To bych mohl.“

„Má jenom jednu luku jako já.“

„Právě proto je tak extra výjimečnej.“

Nakrčila nosík a vypadala přitom rozkošně. „Fakt?“

„Jasně. A jestlipak víš, co jsem přinesl pro jednu extra výjimečnou holčičku?“

„Co?“

Sklonil jsem se a tiše jí řekl: „Čokoládový mlíko.“

Vykulila oči a po tváři se jí rozlil úsměv. Přísahám, že úsměvu tohohle malého andílka se nevyrovnalo ani slunce. Chtělo se mi hřát v jeho teple.

Usmál jsem se, podal jí dalších pár kostek a díval se, jak si je prohlídla a pak je secvakla k sobě. Podíval jsem se na Paige. V očích se jí zračila tichá naděje a štěstí. Lehce jsem kývnul a ona sklopila oči ke svojí skleničce. Pochopila, co jsem jí beze slov říkal.

Že to myslím vážně.

Když jsme se pak při krájení s bratry pošťuchovali, odstrkovali, smáli se a škádlili, vzal jsem láhev vína a šel holkám dolít. Sundal jsem Lucy z linky, vzal ji do náruče a usmíval jsem se, jak se mě držela za vlasy kvůli rovnováze. Vešel jsem do obývacího pokoje právě včas, abych zaslechl konec věty.

„Je to sakra kus chlapa,“ rozplývala se Paige.

Zaculil jsem se a šel jim dolít skleničky. Všiml jsem si, jak se Paige červená, s mrknutím jsem vzhlédl nahoru k Lucy a zažertoval: „Myslím, že tvoje mamka už zase mluví o mně.“

Paige pohodila vlasy, až jí v tmavých pramenech zazářilo světlo. „To teda ne.“

Zasmál jsem se, protože jsem věděl, že mám pravdu. Beth i Paige s dětmi byly na víkend pozvané na brunch k mým rodičům.

„Takže v neděli tu budu kolem deváté. Než vyrazíme, můžeme si tu ještě dát kafe.“

„Nevzpomínám si, že bych tě pozvala,“ odsekla, ale přitom se usmívala.

Otočil jsem se k odchodu a přitom si dával pozor, abych Lucy pevně držel. „Ale chystala ses to udělat. Jenom jsem ti chtěl ušetřit námahu.“ Pak jsem zmizel zpátky do kuchyně. Zaslechl jsem, jak Paige zafuněla.

„Ten je nenapravitelnej.“

A to ještě ani nic neviděla.

Vypadalo to, že se Lucy rozhodla, že jsem v pohodě. Možná dokonce víc než v pohodě. Skoro se ode mě neodlepila, u večeře chtěla sedět vedle mě a nakonec mi vyšplhala na klín. Přitáhl jsem její talíř vedle svého, aby se mohla pořádně najíst. Zaroloval jsem jí tacos hodně napevno, takže se jí snadno jedly jednou rukou. Líbilo se jí, když jsem jí říkal Prtě, a potěšeně přitom krčila nosík. Paige se na nás dívala a její pohled byl střídavě pobavený, ustaraný i vyloženě znepokojený. Vzhledem k tomu, jak málo jsem věděl o její minulosti, jsem mohl jenom tipovat, že její obavy mají nejspíš hodně společného s jejím bývalým. Musím jí dokázat, že nejsem jako on. Až mě trochu zaskočilo, jak naléhavé to nutkání bylo, ale vůbec mi nepřišlo na mysl, že bych měl vycouvat.

Někde, nějak jsem věděl, jak budou ty dvě holky v mém životě důležité.

Kapitola 3

LIAM

Byl čtvrtek odpoledne, když jsem skončil jednání s potenciálním klientem. Chtěl zlikvidovat všechny dosavadní zahrady a travní plochy u souboru budov, které zakoupil, a vytvořit pro ně úplně nový design. Zahrady byly zarostlé a dusily se vlastní vegetací. Chtěl tam mít širší cestičky a takové druhy rostlin, které by byly přátelské ke včelám a dalším druhům hmyzu, důležitým pro ekosystém, ale které by zároveň lahodily oku. Načrtnul jsem mu rovnou pár nápadů a teď jsem měl v plánu zajet do svojí kanceláře v Port Albany a připravit podrobnější návrhy. Pan Simpson byl nadšený stejně jako jeho manželka, na níž, jak to vypadalo, bude ležet konečné rozhodnutí. Jasně jsem chápal jejich vizi a měl jsem spoustu nápadů, jak ji uvést v život.

Když jsem jel směrem k dálnici, uvědomil jsem si, jak jsem blízko od Paigina domu. Mrknul jsem na hodiny, bylo už skoro poledne. Věděl jsem, že pracuje z domova. A tak jsem z náhlého popudu zabočil k jednomu mému oblíbenému lahůdkářství a koupil nějaké sendviče s hranolky a plechovkami chlazených limonád.

Zastavil jsem před domem, vyběhl po schodech, zaklepal a trpělivě čekal. Slyšel jsem, jak vevnitř pobíhá. Pak otevřela, a když mě uviděla, na tváři se jí rozhostil překvapený výraz. Na sobě měla tmavé kalhoty s pěknou halenkou v zelené a modré barvě, která jí ladila s očima. Vlasy měla vyčesané nahoru a na jednom uchu měla sluchátko.

„Liame,“ řekla a zmateně se rozhlížela kolem sebe. „Ronan tady není.“

„To je dobře.“ Ukázal jsem na pytlíky. „Přinesl jsem oběd. Napadlo mě, že máš třeba hlad.“

„Ty jsi mi přinesl oběd?“ zeptala se zvolna, jako kdyby nebyla zvyklá, že by pro ni někdo udělal něco tak pozorného.

To bych rád změnil.

„Jo. Když mě pustíš dovnitř, dám ti to.“

V očích se jí mihl hravý lesk, který se mi na ní tak líbil, a ústa jí zvlnil škádlivý úsměv.

„Ještě pořád mluvíš o obědě?“

Smíchy mi hlava padla dozadu. „To se uvidí. Rozehraj ty karty správně a…“ Odmlčel jsem se, naklonil se blíž a lehce jí přejel rty po tváři. „Jeden nikdy neví.“

Zachichotala se a znělo to vesele a šťastně. Ustoupila dozadu a mávla rukou. „Každopádně pojď dál.“

Protáhl jsem se kolem ní a znovu došlo k tomu, že už jenom kvůli svojí velikosti jsem se o ni musel otřít. Zvlášť proto, že se dotyku nepokusila vyhnout. Slyšel jsem, jak se rychle nadechla, a zároveň ucítil, jak se zachvěla po těle. Jak jsem kolem ní procházel, naše pohledy se setkaly. Oči se jí rozšířily a bylo v nich znát, že ví, o co jde. Stejně jako moje tělo ucítilo její teplo a zareagovalo na něj.

„Jsem na tom stejně jako ty, miláčku,“ pomyslel jsem si. „Dej nám trochu času.“

„Jenom si musím jít zapsat polední pauzu. Hned budu zpátky.“

Ukázala do kuchyně. „Udělej si pohodlí.“

Odložil jsem sáčky, položil sendviče na stůl a přidal k nim hranolky a limonády. Když pak za mnou přišla, pokynul jsem rukou ke kupce, kterou jsem vytvořil uprostřed stolu. Vypadalo to jako improvizovaný piknik.

„Nevím, co máš ráda. Tak jsem vzal sendviče s vajíčkovým salátem, hovězím a s krůtím.“

„To je skvělý.“

Usmál jsem se, protože zašla k ledničce a přinesla odtud velkou sklenici nakládané zeleniny.

„Tohle já miluju.“

Mrkla na mě. „Já taky.“

„Musíš udělat nějakou narážku ze všeho, co řeknu?“

Místo nevyslovené odpovědi jen povytáhla obočí a ukousla si ze sendviče s vajíčkovým salátem. Otevřel jsem pytlík s hranolky a vysypal je na voskovaný papír, na němž ležely sendviče. Paige si vzala jeden zkroucený hranolek a držela ho jako úlovek.

„Tohle je hranolek, kterej plní přání,“ prohodila a s hlasitým křupnutím ho slupla.

Uchechtl jsem se. „Prtě je v denním centru?“

„Jo. Miluje to tam. Má tam spoustu kamarádů a hraček.“

Žvýkal jsem a polykal.

„Je, hm, výjimečná.“

„Taky si myslím.“

„Asi to má po svojí mámě. Ta je taky výjimečná.“

Paige se na mě ostražitě podívala, její sendvič zůstal na půli cesty k ústům.

„To… si fakt myslíš?“

„Jo, fakt.“

„Ach,“ hlesla pouze.

„Líbí se mi, jak je kurážná. Je rozkošná a milá. Dobře vychovaná, přesto rošťák.“

„Máš na mysli moji dceru, nebo mě?“

Znovu jsem se zasmál. „Obě dvě. Mám dojem, že hodně z toho má po matce.“

Usmála se. „Beth říká, že jsme jako dva hrášky z jednoho lusku.“

„To má pravdu.“

Jedli jsme v družném mlčení, dělili se o sendviče i hranolky. Vypil jsem svoji limonádu, ale všiml jsem si, že ona ne. Zvedl jsem další zvlněný hranolek a nabídl jí ho.

„Ještě nějaké přání, Paige?“

Vzala si ho. „Nejlepší způsob, jak zakončit oběd.“

„Tohle ještě nebyl konec,“ namítl jsem a vytáhl z jednoho menšího pytlíku dva malé koláčky.

Zasmála se. „Myslel jsi na všechno.“

„Kromě kafe.“

„To se snadno napraví.“ Vstala a šla zapnout kávovar. Nepokrytě jsem ji okukoval, díval jsem se, jak se jí při pohybu napínají kalhoty na zadku. Na malý proužek nahé kůže, který se objevil nad okrajem kalhot, když se natahovala pro hrnky. Něco přitom tiše zabručela, a tak jsem vstal a lehce pro ně přes ni sáhl. „Já je podám,“ navrhl jsem jí.

Zády se dotýkala mojí hrudi a tiskla se k ní. Slyšel jsem, jak se jí přitom zadrhl dech, a cítil jsem, že lehce ztuhla.

„Měla bys mít malou stoličku. Nebo si dávat hrnky do nižší poličky,“ poradil jsem jí.

Zavrtěla hlavou, otočila se ke mně tváří a podívala se mi do očí. „Máme málo skříněk. Ty spodní potřebuju na talíře a skleničky, aby na ně dosáhl Evan.“

„Tak já ti vyrobím stoličku. Bezpečnou.“

„Paráda.“

Měl jsem co dělat, abych v sobě našel sílu se odtáhnout, místo abych ji vzal do náruče a začal líbat. Ale přesto jsem po tom toužil. Víc než po dalším nadechnutí.

Přinutil jsem se jít si zase sednout. Zmuchlal jsem papír a strčil ho do pytlíku. Přede mnou se objevil kouřící hrnek s kávou a vedle něj malý džbánek se smetanou. Nabídl jsem jí koláček a všiml si, že si vybrala ovesný s rozinkami. Já jsem si vzal s čokoládovými hoblinkami a chvíli jsme oba tiše chroupali. Pak promluvila.

Odložila koláček a otřela si prsty. „Liame, já jsem docela upřímnej člověk, takže to teď řeknu na rovinu, jo?“

„Prima. Já jsem taky takovej.“

„Líbíš se mi. Myslím tím, že je snadný tě mít rád. U Ronana je to taky tak. A Paul s Jeremym mají tuhle schopnost taky.“

„Pro koho?“

„Pro mě.“

„Ty se mi taky líbíš, Paige. Víc než jen líbíš.“

„Ne.“