Lucia

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Bernard Minier

Lucia – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Noc, ten čierny špeh, prenasleduje biele mláďa dňa.

SWINBURNE

Bolo po polnoci, ako sa hovorí v starých príbehoch, keď je tmavá zem ponorená do spánku a do ticha, keď sa živí podobajú mŕtvym a mŕtvi vychádzajú z hrobov. Bol to čas, keď ticho sem-tam pretnú hrozivé, znetvorené hlasy, keď počuť tlmené kroky akoby z hlbín, keď v hustých temnotách blúdia desivé fantómy a vystrašené psy pri pohľade na ne zavýjajú.

José de ESPRONCEDA, Študent zo Salamancy

Neverím ničomu: ani dňu, ani temnotám.

Thirty Seconds to Mars, 100 Suns

Prológ

BLESKY.

Hromy.

Búrka.

Zaparkovala na úpätí kopca. Vystúpila z auta. Len čo sa ocitla vonku, mala pocit, akoby jej nejaký filmový rekvizitár lial na hlavu vedrá vody. Ani si nedala kapucňu a vykročila k vozidlám, ktorých modré záblesky prerážali bičujúci dážď, a ďalšie policajné SUV Toyota RAV4 sa k tomu pridávali so zapnutými sirénami. V tom náhlení si nevzala ani dáždnik, ani pršiplášť. Kým sa dostala k vozidlám, bola celá premočená. Voda jej kvapkala na krk a stekala po čiernej ochrannej veste s označením UCO.

UCO ako „Unité centrale opérationnelle“ – (Centrálna operačná jednotka), elita služieb súdnej polície Guardia Civil (Občianskej gardy).

Mladá žena sa pozrela na oblohu čiernu ako uhoľný prach. Zotmelo sa, hoci bolo ešte len popoludnie, a všetky stojace vozidlá mali zapnuté svetlá.

Lucia zažmurkala, ako jej kvapky dažďa padali do očí. A uvidela ich. Na vrchole kopca. Tri veľké tmavé kríže – uprostred Kristus a na každej strane jeden lotor.

– Ten vpravo, – povedal jej seržant pri jednej karosérii, na ktorú hlučne dopadali dažďové kvapky.

Na jeho tvári sa odrážala všetka hrôza z divadla, aké čakalo na Luciu hore. V Španielsku to nazývali cruceiros. Kalvárie. V Galícii na západe krajiny ich boli tisíce. No toto bolo ďaleko od Galície: sotva tridsať kilometrov severozápadne od Madridu. Na vidieku. Mimo obývaného územia.

Lucia sa pozrela naznačeným smerom.

Kríž vpravo…

Už na prvý pohľad bolo zrejmé, že je na ňom čosi odlišné, hoci v tom lejaku sa to nedalo jasne rozoznať. No aj odtiaľ, kde sa nachádzala, bolo predsa len vidieť, že stredná postava – Kristus – a postava lotra vľavo stáročiami nečasov očerneli, kým tá vpravo bola oveľa bledšia, dokonca až voskovo bledá.

Lucia sa nadýchla.

Začala stúpať do strmého svahu po mäkkej, premočenej zemi, na podrážky sa jej rýchlo začali lepiť kusy blata. Všetka tá voda, čo jej omývala tvár a z vlasov stekala na krk, pokračovala dolu chrbtom ako potôčik poskakujúci z jedného kamienka na druhý…

Vnímala, ako silno jej v hrudi bije srdce, a tie veľké kríže akoby zostupovali k nej. V to búrkové popoludnie desiatky bleskov pod atramentovou oblohou obnažovali temnotu. Pred ňou sa mihali biele tiene: technici v kombinézach odoberali vzorky a hľadali stopy, ktoré dážď ešte nezničil.

Medzi jarčekmi vody stekajúcej z kopca sledovala cestu vyznačenú jasnou páskou. Lialo tak silno, že musela podísť bližšie, aby rozoznala postavu – tú oveľa bledšiu.

Uprela na ňu pohľad.

Ten obraz jej na okamih pripomenul iný – až ju zamrazilo.

Potom otvorila ústa. Realita, ktorú videla, ju zasiahla do tváre a v hrdle jej zamrel výkrik. Nie, to nie je možné, to nemôže byť pravda: to nemôže byť on…

DÁŽĎ NEUSTÁVAL. Lialo. Nástojčivo, husto, šikmo. Luciu striaslo. Bola zadychčaná a po výstupe jej malo byť teplo, no cítila chlad. Chlad až v kostiach, v krvi.

Lebo to, čo sa nachádzalo zavesené niekoľko metrov nad zemou pod daždivou oblohou, nebola socha, ale muž. Niekto, koho poznala. Jej kolega, priateľ, spolupracovník: seržant Sergio Castillo Moreira. Tridsaťpäť rokov. Ženatý, otec dvoch malých dievčatiek. Dobrý policajt. Dobrý otec. Podľa toho, čo vedela…

Dážď šľahal do nahého tela, stekal po jeho sinavých, no vyformovaných svaloch. Nevdojak si všimla nevhodný detail: voda prúdila z konca jeho penisu ako z vodovodného kohútika.

Muž zavesený medzi nebom a zemou akoby levitoval nad kopcom. Fyzicky to evidentne nebolo možné, ale napriek tomu to videla: nahé telo držiace sa vo vzduchu.

Niekto sňal pravú sochu, ležala na zemi v blate, a nahradil ju zmučeným Sergiovým telom. Rebrík, čo použili pri tomto úkone, bol ešte na mieste. Sergio mal ruky rozopäté do kríža, tvár obrátenú k tmavej oblohe a hlavu zvrátenú dozadu, akoby úpenlivo prosil o pomoc, ktorá neprišla.

Niekto – muž či žena? – mu opakovane vrážal do srdca skrutkovač s nevídanou zúrivosťou, akoby mu ho chcel rozdrviť: medzi hrudnou kosťou a ľavou bradavkou bolo niekoľko hlbokých rán a z jednej ešte trčala rukoväť skrutkovača.

Vesmír má svoje tajomstvá, pomyslela si. Samo slnko predstavuje 99 % hmoty slnečnej sústavy; vo vesmírnom priestore nie je nijaký zvuk; na každú ľudskú bytosť na Zemi pripadne asi 1,6 milióna mravcov; jeden z najstarších literárnych výtvorov ľudstva sa volá Epos o Gilgamešovi, je vyrytý na hlinených tabuľkách a už vtedy jeho hlavnú postavu mátala smrť. To všetko vedela od svojho malého brata Rafaela… No táto záhada bola pre Luciu tá najväčšia a najnepochopiteľnejšia zo všetkých.

Záhada krutosti, absolútneho zla.

Cítila, že sa jej zdvíha žalúdok. Napriek tomu sa prinútila hľadieť na tú ohavnosť, prekračujúcu akékoľvek chápanie.

Nebol tam nijaký klinec ani nijaké puto, ktoré by držalo telo na kríži. Nemožné… Zdalo sa, že sa drží vo vzduchu len silou vôle. Vôľa však už neexistovala: bol mŕtvy. Čo to bol teda za zázrak?

Napokon urobili akési lešenie, aby zvesili telo: použili lesklé rúrky a kovové platne, ktoré pri nárazoch cinkali. Vo svetle reflektorov lejak vytváral belavú paru. Obrátila sa k jednému technikovi.

– Ako sa tam drží?

– Čudné, však? – šepol malý muž v bielej kombinéze ako kozmonaut, ktorá praskala pod dažďom. – Nijaké úväzy, nijaké upevnenie, a predsa drží… Ten, čo to urobil, bol naozaj diabol.

– Takí sú všetci, – odvetila, podráždená tou poznámkou. – A teda?

– Lepidlo…

– Čože?

– Ponatierali mu chrbát, zadok, členky, zadnú časť ramien, rúk a lebky akýmsi ultra silným lepidlom. Nuž tak… Kým to uschlo, museli ho nepochybne pridržiavať na kríži nejakými povrazmi či káblami, čo ja viem: na ramenách, zápästiach, na hrudi, čele a na členkoch vidieť hlboké zárezy. A určite ešte predtým, ako začalo pršať. Trvalo to iba niekoľko minút, no vyžadovalo si to nezvyčajnú silu… A napokon, nech ju už stvoril Boh alebo vznikla za milióny rokov evolúcie od prvého jednobunkového mikroorganizmu, koža je zázrak biologického inžinierstva, je zároveň estetická, elastická a dostatočne odolná, aby udržala telo v pozícii, ako ho prilepili.

– Panebože, – vzdychla.

Zohla sa. Ruky si položila na stehná a zhlboka dýchala, aby premohla pocit na vracanie. Potom sa zdvihla.

Nečakane uvidela obraz: seržant Moreira a ona sa bozkávajú v šatniach na oslave Silvestra, Lucia ho jemne odtláča a vraví: „Sergio, nie.“ Pracujú spolu, pozná jeho manželku aj dcéry… Zo susednej sály tam dolieha hudba, veselé výkriky, smiech. Dobre jej vonia, po mydle a toaletnej vode, a jeho ústa majú príjemnú chuť po tabaku, žuvačke a zubnej paste. Túži po nej a ona túži po ňom. No ona hovorí „nie“.

Odrazu sa Lucia zachvela. Spytovala sa, či sa jej to nesnívalo, a znovu sa zahľadela na bielu hruď. Na stekajúcej vode sa odrážali svetlá reflektorov.

Zopakovalo sa to.

Raz, dva razy – hruď sa nadvihla!

Ó, panebože! Skrutkovač zjavne nesplnil dokonale svoju úlohu.

Obrátila sa k mužom a ženám na kopci.

– ON ŽIJE! – zrevala. – JE ŽIVÝ! JE ŽIVÝ!

LEKÁR A DVAJA ZDRAVOTNÍCI nahradili mužov v bielych kombinézach. Stáli na lešení tri metre nad zemou a zaoberali sa telom. Dažďové kvapky pri dopade na hliník vydávali zvuky ako xylofón, všade bolo počuť výkriky, volanie, hluk.

– Dofrasa, ako ho možno odlepiť, a neodtrhnúť mu kožu? – rozčuľoval sa akýsi muž na lešení.

– Máme jedného svedka, – povedal v tej chvíli Lucii kapitán Peña, jej šéf v jednotke.

Podišiel k nej, z fúzov mu kvapkala voda. Obrátila sa k nemu a prezerala si ho.

– Svedka?

Pokrčil plecami.

– Skôr podozrivého.

Zamračila sa.

– Tak svedok či podozrivý?

– Prechádzal tadiaľto, také čosi… Bol tam, keď prišla tá patrola. To on zavolal políciu. Povedal, že videl, čo sa dialo. Aj toho, kto to urobil. Že videl všetko. No bál sa zasiahnuť… My si myslíme, že je vinný…

Stuhla a tvárila sa hrozivo.

– A podľa čoho tak uvažujete?

– To pochopíš, keď ho uvidíš, Lucia.

Váhala, pozrela sa na lekára a na dvoch zdravotníkov, ktorí sa na lešení venovali Sergiovi. Momentálne nemohla nič viac urobiť.

– Chcem ho hneď vidieť, – vyhlásila.

Schádzali k autám, dávali si pozor, aby nešliapli do jarku a do blata. Lucia cítila, že jej džínsy Chuck Taylor sú dolu načisto premočené, prilepené na lýtka a oťažené od mastnej hutnej zeme.

Zbadala ho, ako sa opiera o karosériu jedného SUV medzi dvoma žandármi v uniformách. Bledá pleť, drobná tvár, špicatá brada, plavé, takmer biele obočie aj vlasy. Asi tridsať rokov. Lucii udreli do očí škvrny od krvi na jeho oranžovej kombinéze.

Keď sa k nemu priblížila, zdvihol hlavu. Veľké detské oči s jasnými dúhovkami a červenými viečkami. Odolala pokušeniu schmatnúť ho pod krk.

– To si urobil ty?

Žmurkol bledými mihalnicami s kvapkami dažďa. Usmial sa akosi vyšinuto a Lucia mala chuť pribuchnúť mu čelo na kapotu.

Potom pokrútil hlavou.

– Nie, to On. Videl som Ho…

– Kto on?

– Nuž On, samozrejme…

Vtom zhora zakričali:

– STRÁCAME HO!

Pozrela sa k vrcholu. Och, doriti! Rozbehla sa do svahu tak rýchlo, ako len vládala. Pokĺzla sa, vstala a bežala ďalej.

– Nie! Nie! Nie! Dofrasa, nie!

Vyliezla na lešenie, predierala sa popri hliníkových rúrkach.

– Héj, vy tam! – zakričal na ňu jeden záchranár. – Čo to robíte? Zlezte dolu! Nie je to urobené pre toľko osôb!

Lucia ho ignorovala. Preplazila sa na malú roztrasenú plošinku. Lekár poskytoval silnú masáž srdca, čo bolo na zvislo položenom mokrom tele naozaj zložité. Na Sergiovej hrudi boli prisaté elektródy, no Lucia vedela, že veľká vlhkosť môže spôsobiť chyby pri meraní činnosti srdca.

Zdravotníci na ňu zúrivo zazreli, jeden držal gombíky defibrilátora.

– Na čo čakáte? – zvolala nedočkavo. – Do toho! Začnite so šokmi!

– Nemôžeme! – odvetil lekár a stále stláčal Sergiovu hruď. – V tomto daždi a s týmto kovom riskujeme, že všetci pocítime elektrický šok! A naňho to nebude vôbec účinkovať.

– Dajte mi tú vec! Nebudem sa nečinne prizerať, ako umiera!

Ľavou rukou, keďže bola ľaváčka, sa pokúsila vytrhnúť mužovi defibrilátor, no ten ho pevne držal.

– Héj! Prestaňte! Ste chorá? Je to zbytočné!

– Prosím vás, poslúchnite, – ozval sa druhý zdravotník, – robíme, čo môžeme!

– Rozkáž jej zísť z lešenia, lebo zastavím masáž, – povedal lekár kolegovi. – Rozkáž jej zísť dolu! Ihneď!

Lucia zaváhala.

Mal pravdu. Bolo to zbytočné. Poslúchla. Počas nasledujúcej polhodiny sa traja muži striedali pri masáži srdca a dýchaní z úst do úst.

Dážď neprestával. Lucia nevládala odtrhnúť oči od bledého tela, neúnavne masírovaného v tom lejaku.

– JE MŔTVY! Koniec.

Jeden po druhom zostúpili. So sklonenými hlavami. Takmer vzápätí na ich miesto nastúpili muži v bielych kombinézach.

Lucia cítila v rukách aj nohách kŕčovitú triašku, celé jej telo sa chvelo. Vracanie nastúpilo tak rýchlo, že sa sotva stačila nahnúť, skôr ako jej spaľujúca kyslosť vystúpila do hrdla a jej posledné jedlo zmiešané so žlčou hojne pokropilo zem.

PRVÁ ČASŤ
LUCIA

1
Pondelok večer

PORUČÍČKA Lucia Guerrero si prezerala jeho preukaz. Gabriel Agustín Schwartz. Tridsaťdva rokov. Narodený 18. marca 1987 v Malage. Bývajúci na Ulici San Jerónimo v Madride. Zdvihla hlavu. Svetlé, takmer biele vlasy, bledá úzka tvár, bezfarebné mihalnice.

Mal veľké, jasné, otvorené oči a znepokojene behal pohľadom z jednej strany na druhú. Pery mal priveľmi červené a priveľmi… vlhké.

– Gabriel Schwartz, – poznamenala.

Blondín na ňu uprel oči.

– Ach, nie, to nie som ja… Ja nie som Gabriel.

Zamračila sa.

– Tak ako sa voláš?

– Ivan.

– Ivan…? Akože Ivan?

– Ivan.

– A kto je v tom prípade Gabriel?

– Niekto iný…

Zahľadela sa naňho. Ľavá noha sa jej pohybovala pod stolom. Kŕčovito. Hýbala sa, odkedy si v miestnosti sadla oproti nemu. SNN – syndróm nepokojných nôh.

– No dobre… Ivan. Si obvinený z vraždy seržanta Moreiru, rozumieš? – Keď vyslovila to meno, stiahlo jej žalúdok.

– To nie ja, – odmietal Gabriel a hrýzol si peru. – Ja som nič neurobil.

– Pripomínam vám, že až do predloženia dôkazu je môj klient v tomto prípade obyčajný svedok, – zasiahol advokát s napomádovanými vlasmi, ktorý sedel vedľa Schwartza.

Pozorovala blondína, potom advokáta a znovu blondína. Oči mal naširoko otvorené ako dieťa a pohľad mu behal z jedného rohu miestnosti do druhého.

– Odtlačky tvojich prstov sú všade, – povedala, – na tele, na kríži, na rebríku… na vražednej zbrani. A na šatách máš krv obete…

– To nie ja.

Pôsobil tak zakríknuto. Nevyzeral ako vrah.

– A kto teda?

– To Ricardo.

– Kto je Ricardo?

– Niekto veľmi zlostný…

– Naozaj?

– Áno…

Pokúsila sa nevnímať vysušené krvavé škvrny na žiarivej oranžovej kombinéze. Ani obraz nahého ukrižovaného Sergia v daždi.

– Ako vieš, že to je on?

– Lebo mi to povedal.

Zachvela sa.

– Ricardo ti povedal, že ho zabil?

– Poručíčka, – znovu sa ozval pridelený advokát, – vzhľadom na stav môjho klienta vás žiadam, aby ste nebrali do úvahy túto poslednú poznámku.

– To posudzujem ja, pane, – odpovedala rozhodne. – Počuj, Gabriel…

– Nevolám sa Gabriel, som Ivan.

Volal sa Gabriel Schwartz. Nemusel sa často vyskytovať na appke Tinder, ale zato sa vyskytoval v záznamoch Občianskej gardy: viacero odsúdení za krádeže z výkladov a za predaj omamných látok. Vo väzení nebol, ale niekoľkokrát ho hospitalizovali v psychiatrickom zariadení.

Stále býval u matky. Keď v tomto roku vo februári zomrela, naposledy absolvoval krátky pobyt na psychiatrickom oddelení v nemocnici. Kontaktovali lekára, ktorý ho mal na starosti, no bol odcestovaný.

Lucia vstala.

Prešla do susednej miestnosti, kde jej kolega Arias a šéf Peña sledovali vypočúvanie na obrazovke. Kývla na prvého.

– Choď tam. Si na rade.

– Veríš, že to je uňho zmena osobnosti? – spýtal sa Arias skepticky. – Vyzerá ako úplný blázon, no možno to len hrá.

Seržant Arias škúlil – bol postihnutý ľahším typom divergentného strabizmu. Jedno oko hľadelo vpravo a druhé doľava a svetlo nepôsobilo rovnako na obidve oči. To pridávalo jeho pohľadu akúsi čudnú auru, čo vo všeobecnosti pôsobilo na vypočúvané osoby nepríjemným dojmom. Arias si to uvedomoval a využíval to. A Lucia zistila, že pri vypočúvaní dosahoval značne nadpriemerné výsledky. Arias prikývol. Vošiel do vypočúvacej miestnosti so sivými stenami a silným neónom.

Lucia a Peña – dôstojník veliaci skupine Homicides, únosy a vydieranie v Centrálnej operačnej jednotke – ho sledovali na obrazovke. Peña mal päťdesiattri rokov a vyzeral dobre, typický otec rodiny s krásnymi fúzmi, o ktoré sa veľmi staral. Bol to jeden z najlepších mužov v teréne, akých poznala, a to ich poznala veľa: Občianska garda mala 84 000 príslušníkov a Centrálnu operačnú jednotku, ktorá jej do istej miery plnila službu súdnej polície. V nej bolo asi 400 príslušníkov.

– Dobrý deň, Gabriel.

Ariasov hlas zaznieval z reproduktorov okolo obrazovky. Videli, že si sadol oproti blondínovi.

– No tak, pán strážnik, – hašterivo zahrkútal akýsi ženský hlas. – Nežartujte! Nevidieť, že nie som Gabriel, naozaj nie?

Gabriel Schwartz na obrazovke sa zachichotal a zastrčil si prameň vlasov za ucho. Prekrížil si nohy, ruky položil na kolená a chrbát držal vystretý.

– A ako sa teda voláš? – spýtal sa zaskočený Arias.

– Som Marta. Páčia sa mi vaše oči, pán strážnik. Sú krásne…

Lucia bola ohromená tou náhlou zmenou fyziognómie. Takmer sa jej zdalo, že vidí ženu.

– Čo má znamenať ten cirkus? – rozčuľoval sa Peña vedľa nej.

– Nuž… Marta… vieš, prečo si tu?

– Vidíte predsa, že môj klient nie je v stave odpovedať na vaše otázky, – zasiahol mladý advokát. – Žiadam, aby ho neodkladne vyšetril psychiater!

– Vôbec netuším, prečo som tu, – priznal sa Gabriel alias Marta, zásah advokáta si nevšímal. – No predpokladám, že mi to poviete, pán strážnik.

– Dofrasa! – šepla vynervovaná Lucia.

Pri pohľade na obrazovku tak silno zatínala zuby, že ju bolela sánka. Nestrávia predsa celé hodiny s tým malým chytrákom. Prinútila by ho priznať sa.

– Som si istá, že to je simulant, – povedala.

– Možno, – súhlasil Peña. – No kým nebudeme hovoriť s jeho psychiatrom, musíme prijať jeho hru. Inak nás hocijaký advokátik potopí, jasné? Ten psychiater je na ceste?

– Áno, – odvetila Lucia. – Čoskoro príde.

– Marta, koľko máš rokov? – spýtal sa Arias.

– A koľko mi hádate vy? – zapípala pseudo Marta.

– Marta, vieš, kto zabil seržanta Moreiru? – pokračoval Arias.

– Áno, to Ricardo…

– A poznáš toho Ricarda?

– Pravdaže ho poznám, poznajú ho všetci… Nie je dobrý. Je to zlý človek. Nemám ho rada. Bojím sa ho.

Lucia musela uznať, že „Marta“ vykreslila portrét toho Ricarda skutočne presvedčivo.

– Môžeš mi povedať niečo viac o Ricardovi? – navrhol Arias.

– Nie, nechcem.

– Prečo?

– Bojím sa ho.

– Prečo sa ho bojíš?

– Každý sa ho bojí.

– Je až taký zlý?

Luciu ohromil výraz úzkosti vo Schwartzových črtách.

– Tento typ ma desí, – ticho poznamenal Peña a vstal.

Prekvapilo ju to. Jej šéf nebol známy tým, že by sa dal ovplyvniť. Bol to tvrdý chlap. Zo starej školy. Čelil niekoľkým najnebezpečnejším lumpom v Španielsku. No Schwartzove zmeny osobnosti mohli vykoľajiť aj ten najostrieľanejší charakter.

– Vieš, kde sa nachádza? – opatrne pokračoval Arias v druhej miestnosti.

Teraz sa Schwartz nepokojne vrtel na stoličke, na tvári mu bolo vidieť nervózne tiky.

– A ako by som to vedel?

– Nikdy ti nepovedal, kde býva?

Blondín len pokrčil plecami.

– Pfff, býva tam, kde aj my ostatní, – odpovedal Martiným hlasom a ukazovákom si klopkal po sluche. – Kde by mal podľa teba bývať?

– Marta, hovor mi o Ricardovi, je to dôležité, – naliehal Arias.

Lucia videla, ako Schwartz energicky potriasol hlavou, hrýzol si pery, prudko zatvoril oči a potom ich otvoril.

– Prosím, neubližujte nám.

– Čože? – povedal zaskočený Arias.

– Pane, prosím vás, nepovedzte nič Ricardovi. Ublíži nám. Prosím… prosím… prosím…

Doriti, teraz zas detský hlas… Dokonca aj jeho tvár odrazu vyzerala viac detsky. To stačí, pomyslela si.

– Budem pokračovať, – oznámila Peñovi.

Ten sa na ňu zahľadel.

– Si si istá? Lucia, nesmieš sa do toho tak vkladať… Vieš, že normálne by som ani nemal dovoliť, aby si sa zúčastnila na tomto vypočúvaní. Si v tom emocionálne priveľmi zaangažovaná. Bol to tvoj kolega.

– Presne tak.

Vyšla na chodbu, otvorila susedné dvere a vošla.

– Je to v poriadku, – povedala Ariasovi.

– Si si istá?

– Vravím ti, odíď!

– Poručíčka… – ozval sa advokát.

– Čuš!

Hovorila až priveľmi silno. Arias vstal a bez slova odišiel.

– Buďte si istá, to sa zaznamená, – rozčúlil sa advokát, celý červený.

Malý chlapec, na ktorého sa premenil Gabriel Schwartz, si ju začudovane obzeral, akoby ju videl po prvý raz.

– Chcem hovoriť s Martou, – povedala.

Blondín sa postavil. Vrátil sa mu sladkastý úsmev. Popozeral sa okolo seba, potom skúmal dlážku, strop, steny.

– A vidíš tu niekoho iného, moja milá? – zahrkútal ako Marta.

Lucia znovu uvidela nahé, od dažďa zmáčané Sergiovo telo na kríži a od hnevu jej zbeleli pery. Nadýchla sa.

– Aj ja poznám Ricarda, – povedala vyzývavo. – Nepoznáš ho iba ty, Marta…

Pseudo Marta na ňu pohŕdavo zazrela.

– Pfff. Klameš. Nepoznáš Ricarda.

– Ba poznám.

– Neverím ti! Mám migrénu… Nemáte niečo proti migréne?

– Nemusíš mi veriť. No ja ho poznám, ubezpečujem ťa. Nie je taký nebezpečný, ako hovoríš.

Schwartz znovu pokrčil plecami.

– Pfff. To sú len reči. Vidieť, že ho nepoznáš. Nehovorila by si to, ak…

– Tvári sa ako tvrdý chlap, ale je to bojko, ten tvoj Ricardo.

Schwartz nervózne zažmurkal. Znepokojene sa poobzeral.

– Mlč! Zbláznila si sa? Ak ťa začuje, príde!

– Nech príde. Poviem mu to isté. Ale on nepríde. A vieš prečo, Marta? Je silný iba pri slabochoch ako ty. Ten tvoj Ricardo je zbabelec.

– Mlč! Bolí ma hlava, – vzdychala Marta. – Dajte mi niečo, strašne ma bolí hlava…

Lucia pocítila, že sa jej ježia chlpy na rukách. Schwartzove viečka sa chveli. Triasol sa a pery sa mu pohybovali, akoby hovoril sám so sebou, ale zvuk z nich nevychádzal. Lucia vstala zo stoličky.

– Marta? – ozvala sa.

Nijaká odpoveď.

Pozrela sa do kamery. Ak by sa ten šialenec o niečo pokúsil, poradila by si s ním a pridali by sa aj ostatní. Schwartz mal práve zatvorené oči. Lucia ho pozorovala. Na jeho tvári sa už neodrážal nijaký výraz. Ako maska z vosku. Akoby spal. Odrazu z ničoho nič otvoril oči, až sa strhla. Zbadala v nich takú zúrivosť a také prudké, živelné a planúce svetlo, že ihneď stuhla na stoličke.

– Už vieš, kto som? – ozval sa hlbší, uštipačný a výsmešný hlas.

Lucia zaváhala.

– Ricardo?

2
Pondelok večer

– A ty, ty si kto? – ozval sa hlas.

Lucia bola ohromená tou zmenou. Nebola to len zmena hlasu a pohľadu, ale celej osobnosti: zdal sa väčší, silnejší. Akoby zaberal viac priestoru.

– Zrejme ma pokladáš za podliaka…

Pocítila, že sa jej pulz v krčnej tepne zrýchlil. To indivíduum oproti nej bolo bez najmenšej pochybnosti schopné násilia.

– Chcela som ti pomôcť vyjsť z lesa, – povedala.

– Čože?

– Nuž… veď vieš: ide o osobnosti…

Kráčala po neistej pôde. Schwartzovi sa pod kombinézou napínali svaly, nakláňal sa dopredu a nenávistne na ňu zazeral.

Modlila sa, aby Peña neskončil vypočúvanie predčasne. Schwartz sa zlomyseľne zasmial.

– Pokladáš ma za blázna, čo?

– Nie, ja…

– Môj klient potrebuje psychiatra, – naliehal advokát vedľa neho.

– Ty čuš, – povedal pseudo Ricardo. – Ničomu nerozumieš, a tak čuš. Pokladáš ma za blázna? – obrátil sa znovu na Luciu.

Hľadela mu rovno do očí.

– Tu kladiem otázky ja, – odvetila.

Schwartzove zrenice stmavli. Hutnosť toho pohľadu mohla vnímať priam fyzicky. Atmosféra v miestnosti bola nedýchateľná.

No potom, zasa náhle, sa usmial a uvoľnil, hodil sa dozadu na operadlo stoličky. Necháva ma vojsť, pomyslela si.

– Zabil si seržanta Moreiru?

– Toho chlapa na kríži? Nó, áno… Zabil som ho… Ako tam lialo… Ten pondelok bol naozaj samá voda. Takže som ho napokon zabil… áno aj nie.

Hovoril ľahostajne. Musela sa premáhať, aby doňho neštuchla lakťom.

– Áno či nie?

– Je to zložitejšie, – odpovedal pseudo Ricardo.

– Vysvetli to.

– Neviem, či sa mi chce…

– Nevyjdeš stadiaľto, kým to neurobíš.

V jeho zreniciach sa odrážala zúrivosť. Aj tvár mal výraznejšiu, už nie takú krehkú.

– Toho tvojho kolegu som ani nepoznal. Do toho dňa som ho nikdy nevidel. To ten druhý mi povedal, aby som to urobil.

Zasa nejaký druhý, pomyslela si. Potlačila vzdych.

– Druhý? Ešte jedna z tvojich osobností?

– Nie, nie: niekto druhý. Zvonka… Nie znútra. Niekto zvonka.

Cítila, že sa jej ježia chĺpky na šiji. Pre zmenu sa naklonila ona.

– Kto je ten „niekto zvonka“?

Ticho. No vtom sa „Ricardo“ tak rýchlo naklonil k nej, že takmer uskočila dozadu a advokát sa roztriasol. Teraz ich delilo od seba sotva štyridsať centimetrov. Priveľmi blízko. Peña zrejme skončí vyšetrovanie. Alebo advokát. Alebo psychiater, ak už prišiel.

Musí konať rýchlo.

V očiach sa mu odrážalo neónové svetlo. Celá dúhovka mu očernela. Ako ropa v mori. Lucia cítila v ušiach tep, ponárala sa do temnôt, akoby skákala do oceánu z vysokého útesu.

– Kto je ten „zvonka“?

Úsmev.

Posmešný. Nabrúsený ako ostrie britvy.

A pohľad na ňu. Vedela, čo vidí, lebo jej postava sa odrážala v jeho zreniciach: asi tridsaťročná drobná žena oblečená v čiernom. Čierne džínsy, čierne tričko, čierna kožená bunda. Pekná tvár prezrádzajúca zmes génov v jej DNA, ruských od matky, kastílskych od otca… Vynikali na nej gaštanové oči so zlatými odleskami, dlhé mihalnice a lesklé čierne vlasy s rovnou ofinou nad obočím ako záclona spadajúca na čelo.

Na jej odhalenie však bolo treba vidieť jej telo skryté pod oblečením. Trinásť tetovaní. Lebky, ruže, ostnatý drôt, vety bežným písmom, rímske číslice.

„Ricardo“ ju žiadostivo hltal. Predstavila si chameleóna, ktorý sa blíži k nejakému hmyzu a chystá sa ho schmatnúť dlhým jazykom. Končekom jazyka si oblizol vlhké pery.

– Kto je ten „zvonka“, Ricardo?

Znovu čierny pohľad jej smerom. Advokát vedľa Schwartza už ani nedýchal. V očiach mu videla obavy.

– Čože?

– Máš jeho meno?

Rozrehotal sa. A vzápätí zvážnel.

– Doriti, za koho ma máš? Čo si o sebe myslíš, dievčatko? Ja nie som udavač.

A zdvihol hlavu smerom do kamery.

– ROZHOVOR SA SKONČIL. CHCEM INÉHO ADVOKÁTA. A VYVEĎTE PREČ TÚTO ŠTETKU, KÝM JU NEZABIJEM.

3
Pondelok večer

– MYSLÍŠ SI, že to je ďalšia z jeho osobností? – spýtal sa Peña.

Všimla si, že nad fúzami sa mu perlí pot.

– Nemyslím. Myslím si, že s ním bol niekto iný.

– Na kopci sa nenašli iné stopy nôh okrem jeho…

– Lejak ich určite zmyl. A bol by potreboval neuveriteľnú silu, aby zdvihol… Sergia hore celkom sám.

– Nuž… teda… osobnosť ako ten Ricardo sa mi zdá toho schopná, – pokračoval šéf.

Málokedy ho videla takého neistého.

– Podľa toho pseudo Ricarda, – zasiahol Arias, – ten druhý mu mal povedať, aby to urobil. Na čom pracoval Sergio v poslednom čase?

Akoby to nevedel. Riešili naraz dvadsať prípadov. Ten najdôležitejší bolo vyrovnávanie účtov vo Villaverde. Muž zabitý vo svojom aute na parkovisku pred dvoma mesiacmi. Z objednávky zločinu podozrievali jedného z bratov Lozanovcov, ktorí kontrolovali predaj drog v Madride.

– Tak Lozanovci, – povedala. – Vážne si myslíte, že sa podobá na jedného z tých kriminálnikov Lozanovcov? – dodala a ukázala na blondína.

– Možno sa tam ocitol len v nesprávnej chvíli. Možno je naozaj blázon. A možno si prisvojuje zločin, ktorý nespáchal, – ozval sa Arias.

– A čo krv na jeho oblečení?

– Dotýkal sa tela… Vyšiel na ten rebrík a pokúšal sa ho zvesiť… Čo ja o tom viem? Nemáme proti nemu nijaký dôkaz.

– Okrem jeho priznaní…

– „Ricardových“, – spresnil Peña. – Nie Gabriela Schwartza. Jeho advokáti to využijú.

Prezrela si ich jedného po druhom.

– Vážne? Naozaj si myslíte, že táto scéna pripomína vyrovnávanie účtov medzi obchodníkmi s drogami?

– Nie, nie, pravdaže nie… – pripustil Peña. – No máme niečo iné?

Lucia sa pozrela na hodinky.

– O hodinu sa začína pitva.

– Arias, pôjdeš tam ty, – nariadil Peña. – Ani nápad, aby si tam bola, Lucia, rozumieš?

Prikývla. Spomenula si na svoju prvú pitvu. Vtedy bola ešte len mladé dievča. Keď vyšla von, triasli sa jej nohy a srdce mala v hrdle; veteráni zo sekcie Homicides ju zaviedli do baru oproti inštitútu súdneho lekárstva. Nie na kávu, ale ochutnať dusenú krv s cibuľkami. Tradícia. Našťastie už minulá.

Ešte sa rýchlo pozrela na blondína na obrazovke. Znovu to bol Gabriel Schwarz. Či možno „Ivan“. Nenápadný plachý chlapec. Už tam v nijakom prípade nebol „Ricardo“. Pôsobil ako stratené dieťa.

Odrazu si pomyslela na iné stratené dieťa. Dlhočizná tenká a zhrbená postava sklonená nad ňou, ktorá jej ticho hovorí: „Nerob to, sestrička, to prejde.“

Bežala na toalety. Bolo tam cítiť chlór. Ako vždy sa najprv pozrela na zem, kým spustila na členky nohavice s puzdrom svojej ťažkej pištole Beretty 92. Také čosi vo filmoch nevídať: čo robí žena so zbraňou na toaletách? A podobne aj muž?

Niekedy si vravela, že taká samonabíjacia pištoľ H&K USP Compact by bola praktickejšia ako beretta pre svoju hmotnosť, no jej sa viac páčili kovy ako polyméry. Dlho močila, utrela sa, vstala a zdvihla si nohavice s puzdrom a zbraňou. Spláchla. Umyla si ruky a vyšla. Z automatu si vzala jednu kolu bez cukru.

Vlasy mala ešte vlhké, hoci si ich osušila uterákom. V kancelárii si prezliekla tričko aj džínsy, mala ich tam vždy do zásoby. Vyčistila si aj zablatené konversky Chuck Taylor.

– Volal som na Plaza de Castilla, – povedal Peña, keď sa zjavila. – Skupina prehľadá Schwarzov byt.

– Ktorý sudca mal službu?

– Álamo. Našťastie. No s tým, čo máme, by nám aj tak nemohli odmietnuť príkaz.

Prikývla. Plaza de Castilla bola známa dvoma veľkými rovnobežnými stenami nahnutými k sebe ako dvaja zápasníci v sumo chystajúci sa na súboj, ale aj súdom. Ak bol na vidieku vzťah medzi políciou a súdmi väčšinou bez problémov, v Madride to neplatilo. Sudcovia často pohŕdali poriadkovými silami, ba sa k nim správali aj nepriateľsky. Koľkokrát musela čeliť chlapíkovi v obleku či nepríjemnému sudcovi v talári, ktorí na ňu hľadeli zvrchu a zjavne nepriateľsky len preto, že bola drobná žena nevyzerajúca na svoj vek, s búchačkou na boku a s označením hodnosti.

Rada by im bola vysvetlila, že jej povolanie je takto ešte zložitejšie, že by nemali byť nepriatelia, ale spojenci v boji proti všetkej tej špine v meste. No zrejme to nemohla urobiť. A hoci bola v jednotke známa svojou výbušnosťou, keď bolo treba žiadať súdny príkaz, musela sa vždy premôcť, ako aj všetci ostatní. A skloniť sa pred vyššou mocou.

Zvonka počuli kroky. Pozreli sa do chodby. Dlhá chodba medzi žltými stenami sa podobala na nemocničnú.

Prichádzal malý muž v plášti a plstenom klobúku. Bol premočený. Keď sa k nim priblížil, podal im ruku a predstavil sa: Dámaso Ferrater, psychiater.

– Dobrý večer, doktor, – povedal Peña. – Vďaka, že ste prišli tak rýchlo.

Z plášťa mu kvapkala na zem voda.

– Je tam? – s obavami sa spýtal psychiater.

Peña mu na obrazovke ukázal miestnosť bez okien, kde zostal vysilený Schwartz, advokát mu práve niečo vravel. Ferrater sa naňho pozrel ako otec, keď hľadí na svoje dieťa. A ona si spomenula, aspoň si to myslela, že takto hľadela na svojho brata Rafaela.

– Je to neuveriteľné, – povedal šéf jednotky, akoby išlo o nejaký umelecký výkon. – Nikdy som nevidel niečo také.

Psychiater držal v jednej ruke klobúk a druhou si potiahol briadku. Zrejme ju mal zafarbenú, podobne ako aj vlasy. Z celej jeho osoby akoby dýchala nežnosť, jemnosť, ľudskosť. Lucia si v jeho očiach všimla znepokojenie.

– Prejavil sa „Ricardo“?

4
Pondelok večer

ZASTALI. Počúvali.

Takmer v úplnej tme navrchu schodov. Nijaký hluk. Okrem ruchu od áut na Ulici San Jerónimo v centre Madridu. Vo výťahovej klietke bolo prítmie. Vonku nad strechami sa vytvorila akási svetelná bublina, kým ulice v centre nonstop pretínali reflektory áut. Tu však bolo tma: niekto si vzal poslednú žiarovku alebo sa spálila… Jediné svetlo pochádzalo zo skleného pyramidálneho krytu nad schodiskom, cez ktorý prenikalo krvavočervené halo mesta.

Budova z konca 19. storočia. Šesť poschodí. Mramorové točité schodisko s vydratým kobercom, na každom poschodí ťažké dvere. Za dverami boli nepochybne byty s vysokými stropmi, ťažkými nábytkami, so závesmi a s tichom a nudou. Odkiaľsi sa ozýval zvuk televízora.

– Panebože, – povzdychol si zámočník sťažka, keď vyšiel na podestu, – mohli tu urobiť výťah.

– Bez rečí. A otvorte tie dvere, – prikázal Arias.

Tučný muž naňho škaredo zazrel. Zohol sa po svoj kovový kufrík a hlučne z neho vytiahol nejaké nástroje. Až prihlučne.

– Do psej matere, musíte toľko rámusiť? – zahromžil Arias.

– Joder*, – zahrešil zámočník.

* Po španielsky kurva. (Pozn. autora.)

– Pokojne, – zasiahol muž v sivom obleku s kravatou, ktorý ich sprevádzal.

Bol to advokát zo správneho súdu, ministerský úradník, ktorého prítomnosť sa vyžadovala pri každej prehliadke a ktorý tam vôbec netúžil byť, rovnako ako im nevyhovovalo, že sa im motá za pätami.

Len čo začuli cvaknutie zámky, zdvihli svoje zbrane do obrannej pozície. V telefóne im spomenuli, že by mohol mať komplica. Počuli, ako zámočník zbalil nástroje a s hromžením zmizol. Ďalší nepriateľ Občianskej gardy. Prekročili prah. Do nosa im udrel prenikavý smrad.

Pach plesne, hnijúceho mäsa, zapchanej výlevky a pokazených potravín. A ešte ďalšie: pot, zem, zásyp, vosk… Arias, ktorý vošiel prvý, si zakryl nos golierom pulóvra, aby tak silno necítil odporný pach.

– Rubén, – zvolal, – nemáš tu svoju kolínsku?

Nasledoval len nervózny smiech; spomenutý Rubén bol známy tým, že sa pred odchodom do práce poriadne navoňal. Vchádzali jeden za druhým. Hľadali vypínač. Ukázalo sa sliepňavé, neisté, modrasté svetlo. Uskočili dozadu, keď sa im o členky čosi otrelo a vzápätí im do uší udrel ostrý zvuk.

– Dofrasa! – zvolal ktosi.

Mačky. A nasledoval koncert mravčania a prskania, kým zo dvanásť mačiek všetkých rás a farieb – čierne, miešané, siamské, angorové – utekalo na schodisko alebo sa schovávalo niekde v byte. Nastal šialený zmätok.

Poobzerali sa. Objavili tam nielen byt, ale hotovú… džungľu. Chodba, slabo osvetlená neónom, bola zariadená ako skleník. Všade len rastliny. Zaberali aj najmenší priestor.

Niektoré mali veľké listy široké ako ruka, iné sa šplhali ako liany alebo naopak padali zo zavesených črepníkov a rozvíjali svoje bohaté lístie na úrovni tváre. Ventilátor tam fúkal teplý vzduch, ktorý pohyboval listami, ovieval im tváre. Arias sa predieral hustým rastlinstvom. Videl názvy: Strelitzia reginae, Monstera deliciosa, Syngonium podophyllum, Senecio rowleyanus…

– Pane na nebi, – povedal muž za ním, – čo je to za miesto?

– Dobre, všetko prehľadáme! – zavelil Arias a natiahol si latexové rukavice a názuvky. – Priveďte Schwartza!

Podľa zákona musel byť na mieste prítomný majiteľ. Blondín čakal na prízemí medzi dvoma strážnikmi. Vraj stratil kľúče.

– Ako to tu páchne! – rozčuľoval sa akýsi muž.

– Skoro ako tvoje prdy, – poznamenal druhý.

– Je pravda, že tvoji zadržaní sa radšej priznajú, len aby sa vyhli smradu? – pridal sa ďalší.

Ozval sa smiech.

– Sústreďme sa, páni, – napomenul ich súdny úradník.

– Má pravdu, – zasiahol Arias. – Spomínate si, prečo sme sem prišli, je tak? Alebo skôr kvôli komu?

Tá otázka schladila. Poniektorí sklopili oči, iným sa už nechcelo žartovať. Všetci poznali Sergia. A všetci vedeli, že ho našli prilepeného na kríži niekde severovýchodne od Madridu.

Arias pomaly postupoval chodbou. Na prahu veľkej kuchyne na chvíľu zastal.

– Dofrasa, čo to je?

– DISOCIATÍVNA PORUCHA identity, – povedal Dámaso Ferrater, – kedysi nazývaná aj viacnásobná porucha osobnosti. Figuruje v Diagnostickej a štatistickej príručke duševných porúch.

Psychiater si koncom kravaty utrel okuliare a vrátil ich na svoj hrudkovitý nos.

– Disociatívna porucha identity sa vo všeobecnosti vyskytuje u osôb, ktoré v detstve prežili nejaký stres alebo nejakú hlbokú traumu. To je Gabrielov prípad… Otec ho mlátil ako žito, matka ním opovrhovala. Zaobchádzali s ním strašne. Najmenej 80 % osôb postihnutých DPI majú druhotnú diagnózu posttraumatického stresu a medzi 85 až 90 % ich v detstve trpelo sexuálnym zneužívaním. Disociácia je spôsob obrany, ako sa vyhnúť traumatizmu. Časom sa stáva ich jediným spôsobom, ako zvládnuť stres.

Lucia naňho škaredo zazrela. Vždy sa vracali do detstva. Čokoľvek tie monštrá vykonali, vždy bolo ospravedlnením malé dieťa.

– Pre poruchu sú často charakteristické amnézie, čiastočné straty pamäti: máme dôkaz, že tie veci urobil, vrátane nezákonných, no pacient zabudol, že to urobil. Alebo jedno z jeho alter ego si to pamätá, ale ostatné nie, ako v tomto prípade.

– Nezákonných? – zvolala. – Nezákonných? On zmasakroval môjho kolegu, doktor! Vrazil mu do srdca sprostý skrutkovač! Strata pamäti, doriti! Ani nápad, že sa pôjde napchávať pilulkami do nejakého azylu a potom ho nezodpovedný psychiater prepustí na slobodu!

Tvárou sa priblížila k lekárovej tvári. Hnev z nej vyžaroval ako teplo z klasickej žiarovky s vláknom. Peña ju odtiahol. Doktor Ferrater na ňu hľadel prižmúrenými očami bez akýchkoľvek emócií, akoby analyzoval každý údaj: hlas, postoj, reč tela, reakcie.

– Nepopieram, že DPI patrí medzi najkontroverznejšie disociatívne poruchy, – pripustil. – Niektorí kolegovia dokonca až spochybňujú jej existenciu. V Spojených štátoch je oveľa známejšia ako v Európe. Najslávnejší je prípad Billyho Milligana z Ohia, ktorý bol ako prvá osoba označený za nevinného pre disociatívnu poruchu. Dvadsaťštyri rozličných osobností diskutovalo o tom, či je zodpovedný za svoje činy. No aj tu predsa existuje nejaká judikatúra. Mohol by som vám uviesť aspoň jeden prípad, keď španielsky súd pripustil, že táto porucha mohla anulovať alebo ovplyvniť schopnosť subjektu posúdiť vážnosť svojich činov…

– Panebože! – zlostne zvolala Lucia.

– Gabriela dobre poznám, – pokračoval Dámaso Ferrater a nedal sa vyrušiť. – Sledujem ho už niekoľko rokov. Nesimuluje. Sťažoval sa na bolenie hlavy?

Peña prikývol.

– Je to bežné u osôb postihnutých DPI, keď sú vystavení tlaku, – povedal psychiater.

Lucia si nahlas vzdychla.

– A čo ukrižovanie, – spýtala sa, – pripomína vám to niečo?

– Máte na mysli Gabrielov prípad? Vôbec nič. Nikdy som ho nepočul spomínať náboženstvo ani nič podobné. Podľa môjho vedomia sa u týchto osôb nevyskytuje mystické delírium. No kríž je zaiste symbolom Utrpenia, umučenia Ukrižovaného. Pripomína utrpenie, ľudské utrpenie. A Gabriel je bytosť, ktorá trpí…

Lucia sa pri tom znovu rozčúlila.

– Musíte naňho dohliadať, – dodal psychiater. – Uistite sa, že si nebude môcť ublížiť. Vyše 70 % osôb postihnutých DPI sa pokúsi o samovraždu. On práve podstupuje obrovský tlak, a to by ho mohlo podnietiť k tomuto činu.

– Mohol by byť pod vplyvom niekoho iného? – odrazu sa spýtal Peña.

Psychiater rozmýšľal. Napokon prikývol.

– Niektorí terapeuti sa nazdávajú, že pacienti s DPI sú citlivejší na sugescie alebo viac reagujú na hypnózu. Iní z toho dokonca vyvodzujú symptómy. Ak sa ho niekto pokúsil zmanipulovať, aby vykonal zločin, je možné, že to fungovalo.

– Ďakujem, doktor, – povedal Peña.

– Dali ste ho vyšetriť lekárom? – chcel vedieť psychiater.

– Ešte nie. Nežiadal o to.

– Gabriel je hemofilik. Ošetrovateľka mu prichádza trikrát do týždňa pichnúť koagulačný faktor VIII.

– Hemofilik je kompletne pod dohľadom, – vzdychla si Lucia. – A vy ste neusúdili, že jeho stav si vyžaduje nepretržité internovanie…

ARIAS STÁL vo vchode do kuchyne. Nehybne. Neón na strope vrhal sliepňajúce svetlo. Kuchyňa v tom svetle pôsobila hrozivo. Dlhý stôl. Osem stoličiek. Z toho dve na koncoch stola. Osem príborov. Osem okrúhlych obrúskov.

V dvoch tanieroch ešte boli zvyšky jedla a v jednom pohári trochu vína. Všade omrvinky. Ostatné príbory boli nedotknuté.

Na zemi stáli v rade misky pre mačky. A všade boli rastliny: na pracovnej doske, na skriniach, na okeniciach. V kuchyni páchlo zeminou a potuchlinou.

Arias cítil, že sa mu zrýchlil tep. Mal dobrý zrak, čo bolo v jeho povolaní neodmysliteľné, v každom prípade dosť dobrý na to, aby rozoznal, čo je napísané na okrúhlych obrúskoch: GABRIEL, IVAN, MARTA, FERNANDO, KARL, VINZENT, RICARDO…

Na stenách popripínané listy papiera… Hrubo načrtnuté portréty mužov a žien – perom a fixkou. Na niektorých miestach pero pretrhlo papier – tak zúrivo a náhlivo ich kreslili. Vyzeralo to ako detské kresby. A stále tie isté mená: Ivan, Marta, Karl, Ricardo…

– Pane na nebi!

Podišiel k stolu. V jednej šálke pri tanieri zostalo na dne čosi hnedé, veľmi tmavé. Zohol sa. Nebola to káva ani čaj, ani maté. Nejaký odvar či nálev. Ovoňal.

– Fuj!

Páchlo to trpko, nepríjemne štipľavo.

– Priveďte Schwartza, – povedal.

Čakal.

– Čo to je? – spýtal sa blondína, keď ho priviedli.

Nijaká odpoveď. Arias vytiahol telefón a urobil niekoľko záberov. Poslal ich.

LUCIA SI POZRELA fotografie. Vzápätí zavolala Ariasovi.

– To miesto ma desí, – povedala a pomyslela si, že Peña použil pri Schwartzovi ten istý výraz.

– Arias, – pokračovala, – chcem, aby si mi presne opísal stôl. Do najmenšieho detailu.

Poslúchol. Pomaly obchádzal stôl.

– Jedli bolonské špagety. Zvyšky zostali na tanieroch. A pili víno. Potom tu je čosi na dne jednej šálky…

– Čo bližšie?

– Vyzerá to ako odvar: je to veľmi husté, tmavohnedé, nepríjemne páchnuce.

– Pošli to na toxikológiu. Koľkí jedli?

– Dvaja… Ostatné príbory sú nedotknuté.

– Počkaj. Prvý je… Ricardo.

– A druhý?

Ticho.

– Ten nemá meno. To je čudné. Ten jediný obrúsok ho nemá.

– A kde je položený?

– Za vrchstolom. Ako Ricardo. Jeden oproti druhému. Ostatné príbory sú po bokoch stola.

– A tá šálka s odvarom je kde?

– Vedľa Ricardovho obrúska.

– Ďakujem.

Obrátila sa k Peñovi.

– Bol s ním niekto.

DRUHÁ ČASŤ
SALOMÓN

5
Pondelok ráno

ZRÝCHLIL KROK. Bolo zima. Otrasne. Zmes hmly a topiaceho sa snehu objímala mesto vo vlhkom, ľadovom zovretí. Cupkal po hmlistej dlažbe úzkej calle Libreros – po Ulici kníhkupcov – aby čím skôr unikol dotieravému chladu.

A vlastne aj meškal…

Už počul otvárací ceremoniál znútra historickej budovy univerzity v uliciach starého mesta. Už sa to začalo… Salomón Borges, šesťdesiatdva rokov, malý, zavalitý, s bruškom, profesor kriminológie a kriminalistiky na právnickej fakulte univerzity v Salamance, ešte rýchlejšie naťahoval svoje krátke nohy. Prechádzal medzi zriedkavými turistami, ktorí sa vydali do toho mrazivého jesenného rána, a stratil sa pod portálom na plateresknom renesančnom priečelí s bohatou výzdobou.

Krytý portál viedol do patia obklopeného arkádami, kde sa vynímala tridsať metrov vysoká sekvoja a jej zelený vrchovec sa strácal v zahmlenom bielom opare. Salomón zahol vľavo do stĺpovej galérie, potom zas vpravo.

Prechádzal popri dverách starodávnych prednáškových sál Dorado Montero, Unamuno, Fray Luis de León a k dverám veľkého auditória sa dostal práve vo chvíli, keď vnútri mizli poslední členovia sprievodu.

Všetci slávnostne oblečení.

On nemal svoj slávnostný oblek na sebe od začiatku profesúry. Každú zimu nosil ten istý starý ošúchaný kabát, biela košeľa mu väčšinou trčala z nohavíc a strapatá hriva prešedivených vlasov vytvárala dojem, akoby práve vstal z postele. To, že starých pánov z univerzity v ich veku ešte teší prezliekať sa, pokladal za nevhodné a za prejav zjavného snobizmu. Alebo senility. Vedel, čo by mu odpovedali: „Môj milý, to je tradícia“. Tradícia: prvoradé slovo na tejto univerzite, založenej v roku 1218, ktorej dôležitosť v roku 1255 potvrdila pápežská bula licentia ubique docendi**. V dôsledku toho si nemálo členov tejto univerzity naďalej myslelo, že sú soľou zeme.

** Právo v XIII. storočí právoplatne vyučovať v celom kresťanskom svete. (Pozn. autora.)

Posadil sa na lavicu medzi študentov a profesorov, ktorí prišli na slávnostné otvorenie akademického školského roka 2019 – 2020.

Tento rok sa slávnosť konala neskôr: prednášky 801. univerzitnej sezóny sa začali už pred niekoľkými týždňami.

Pokúšal sa sústrediť na slová rektora, ale bolo to ťažké. Rektor donekonečna ďakoval prítomným osobnostiam: rektorom susedných univerzít z Valladolidu, Leónu a Burgosu, radcovi pre vzdelávanie spoločenstva Kastília-León, vedúcim univerzít a výskumu, starostovi, generálnemu sekretárovi pontifikálnej univerzity, podplukovníkovi z velenia – comandancie – Občianskej gardy…

Salomón potlačil zívnutie. Potom rektor vyzdvihol pokrok univerzity na úrovni národnej aj medzinárodnej. Poznamenal, že Európska rada pre výskum pridelila univerzite v Salamance financie vo výške dva a pol milióna eur z celkových dvadsiatich pre španielske univerzity.

Salomón na chvíľu zatvoril oči. Keď ich otvoril, rektor práve odovzdával slovo profesorovi chemického inžinierstva, ktorý mal tento rok úvodnú prednášku. Keďže spomenutý profesor nemal ani najmenší zmysel pre humor, Salomón sa obával najhoršieho. Naplno zívol, čím si vyslúžil vyčítavý pohľad susedky.

Všetky tie staromódne ceremónie boli na to, aby vám pripomenuli, odkiaľ pochádzate, pomyslel si. Myslíte si, že ste niekto dôležitý? Z pohľadu histórie tohto mesta a tejto univerzity nie ste nič. Nikto. Nič, iba jedno meno medzi státisícmi ostatných.

Odrazu sa prebral. Okolo neho to zašumelo. Ako dlho vlastne spal? Zjavne sa to skončilo, lebo každý vstával. Aj tak dobre. Aj on vstal. A vydal sa hľadať toho, za kým prišiel.

Hectora Delgada, radcu pre vzdelávanie spoločenstva Kastília-León***. Tento muž bol drobný, starostlivo upravený, vyholený. Prenikavý pohľad spoza hranatých okuliarov, žiarivý úsmev a jemné vrásky okolo očí. Podobne ako Borges bol malý, zavalitý a s bruškom. Poznali sa zo školy. Ibaže Delgado vyzeral o pätnásť rokov mladší ako on.

*** Vládny a správny orgán autonómneho spoločenstva Kastília-León. (Pozn. autora.)

– Hector, – oslovil ho Salomón, ako sa k nemu blížil.

Radca sa rozprával s malou skupinkou, a keď ho uvidel, vzdialil sa od nej a chytil Borgesa za lakeť.

– Salomón… prišiel si? Odkedy sa zaujímaš o takéto ceremónie?

– Odkedy sa na nich zúčastňuješ ty, – odvetil kriminológ.

Z Delgadovej tváre zmizol žiarivý úsmev.

– Je to tak.

Ulysses…