Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Meghan March: Hříšně hříšný

Vydání první

Copyright © Meghan March 2018

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2606. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Reveling in Sin vydaného v roce 2018

Český překlad © 2023 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Návrh obálky: Martina Černá

Přebal a vazba Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2094-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2095-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

MEGHAN MARCH

HŘÍŠNĚ

HŘÍŠNÝ

Sin Trilogy 3

Kapitola 1

Whitney

Před deseti lety

Se zpocenýma rukama jsem stála v sakristii malého kostela. Cestu sem ani to, že jsem se převlékla do těchhle šatů, jsem si nepamatovala.

Vlastně jsem si nepamatovala ani to, že jsem si je vybírala. Všechno, co se stalo v těch týdnech po nehodě mých rodičů, jsem měla rozmazané.

Když jsem zvedla pohled k zrcadlu před sebou, stěží jsem tu holku, co se na mě dívala zpátky, poznávala. Byla jsem bledá, s tmavými kruhy pod očima. Dokonce ani make-up, který jsem si dneska ráno udělala, nedokázal zakrýt moje pocity. Vypadala jsem pohuble; žaludek jsem měla v poslední době tak stažený, že jsem nedokázala skoro nic pozřít.

Než jsem měla zamířit k oltáři s mužem, kterého jsem si nechtěla vzít, poprosila jsem o chvilku soukromí a Jackie, Cricket a Karma mě naštěstí nechaly o samotě. Mlčky jsem tam stála, celá v bílém, a přemítala, jak jsem to sakra mohla dopustit.

V hlavě se mi vynořilo jedno slovo a každou další vteřinu se ozývalo hlasitěji a hlasitěji.

Uteč!

Upřela jsem oči na tabulku mléčného skla nad pastorovým stolem. Byla to jediná úniková cesta z místnosti kromě dveří, které vedly do kostela – kde bych určitě nemohla nenápadně zmizet. Kdybych si šaty svlékla, možná bych se tím oknem protáhla…

Nohy se mi daly samy od sebe do pohybu a odnesly mě blíž k mléčnému sklu a možné svobodě.

A co udělám potom? Poběžím za Lincolnem? Řeknu mu, že přijde o všechno, co měl jednou zdědit, protože si nechci vzít kluka, kterého nemiluju?

Než jsem se stačila rozhodnout, dveře se s tichým cvaknutím otevřely.

Otočila jsem se a spatřila Rickyho matku – ženskou, která mohla za to, že jsem tady dneska stála. Dostala mě tam, kam potřebovala, stejně efektivně, jako by mi držela pistoli u hlavy.

Zadívala se na okno a pak zpátky na mě. Z jejího posměšného úsměvu se mi sevřel žaludek ještě víc.

„Okno? Vážně? Tak melodramatické. Vím, co si myslíš, Whitney. Stačí, když se rozběhneš za svým princem, a on tě zachrání.“ Tvrdý výraz v jejích zelených očích ztvrdnul ještě víc. „Takhle to nefunguje. Až zjistí, že jsi mohla zachránit jeho dokonalý život a dědictví, ale neudělala jsi to, bude si myslet, že jsi sobecká mrcha. Do konce života tě bude nenávidět. Tohle chceš?“

„Nikdy by mě nedokázal nenávidět, tak jako já nenávidím vás,“ zašeptala jsem.

„Ani já tě nemusím, ale když můj syn tvrdí, že jsi jeho jízdenkou k tomu, aby se stal rockovou hvězdou, spolknu to.“ Znovu sjela pohledem k oknu a potřásla hlavou. „Ten mladý Riscoff tě nemiluje. Jsi jen první laciná coura, která mu po návratu do města zkřížila cestu. Pustil by tě k vodě, hned jak by se tě nabažil. A jakmile odjedeš, najde si jinou.“

Její slova se mi zařízla do srdce jako nůž. „To nevíte.“

„Vím, že Riscoffovým záleží jenom na jednom – aby vyhráli.“ Přistoupila blíž, a jak narušila můj osobní prostor, zmačkala mi bílou sukni šatů. „Jestli se tady dneska ukáže, udělej, co je třeba. Ať ti uvěří, že jsi s ním skončila. Protože jestli ne, zničím jeho i s celou rodinou. Uvidíš.“

Ten škodolibý úsměv, který se Renee objevil na tváři, mi jen potvrdil to, co jsem už věděla – byla natolik šílená, aby svoji hrozbu splnila. Kdybych tomu od začátku nevěřila, utekla bych za Lincolnem.

Jenže teď mi zbývala jenom jediná možnost. Poslechnout a modlit se.

„Jsem tady, ne? Udělám, co chcete.“

„Fajn. Jsem ráda, že to chápeš.“ Renee naklonila hlavu na stranu a její dokonalý účes matky ženicha se nehnul ani o píď. Byla půvabná. Pořád vypadala relativně mladě na to, že měla sedmadvacetiletého syna, ale v linii jejích úst a pronikavých očích bylo něco tvrdého a současně křehkého.

Ta křehkost byla nepochybně důsledkem toho, jak se k ní Roosevelt Riscoff zachoval.

„Bude tě schovávat stejně, jako jeho táta schovával mě, a pak ti zaplatí, abys mlčela, že se to vůbec stalo.“

Hlavou mi vířila její trpká slova z dopoledne, kdy mi přiznala svoje špinavá tajemství, stejně jako Lincolnova z té poslední noci, kdy jsem ho viděla.

„Chci se o tebe postarat, Whitney. Dovol mi to.“

I když jsem si moc přála, abych tady mohla zůstat a říct Renee Rangové, ať se jde bodnout, protože Lincoln by se ke mně nikdy nezachoval jako jeho otec k ní, nemohla jsem popřít, že jsem se s ním rozešla, protože jsem už dospěla ke stejnému závěru. Našel by mi bydlení. Platil by mi účty. Dával peníze na útratu. A až by se mě nabažil, zůstala bych sama, zahořklá a nešťastná.

Byl to risk, i když jsem to udělala. Jediné, co jsem věděla jistě? Jestli vyjdu z tohohle kostela, aniž se provdám za Rickyho, Renee Rangová zničí všechno, na čem kdy Lincolnovi záleželo.

To nemůžu dopustit.

Budu si stát za svým rozhodnutím – zachráním Lincolnovi budoucnost tím, že se provdám za Rickyho.

To neznamená, že se mi to musí líbit.

Zvedla jsem bradu a podívala se Renee přímo do očí. „Běžte pryč. Nechci vás vidět, dokud tohle neskončí.“

Zkřivila rty a její úsměv byl ještě ohavnější. „Je mi naprosto jedno, co chceš. Uděláš, co říkám, nebo poneseš následky.“ Zamířila ke dveřím. „Teď půjdu, aby ses mohla připravit na svoje… vystoupení.“

Jakmile Renee vyšla ze sakristie, vklouzla dovnitř Jackie.

„Všechno v pořádku, Whit? Připadá mi, že jsi ještě bledší než předtím.“

Chtěla jsem tetě Jackie všechno říct, ale kousla jsem se do jazyku tak prudce, až mi bolest vehnala slzy do očí.

„Nemáš kapesník?“

Teta Jackie se zamračeným výrazem sáhla do krabičky na pianu vedle pastorova stolu. „Jistě. Děje se něco? Pochybuješ snad o svým rozhodnutí?“

Jestli o něm pochybuju? chtěla jsem vyhrknout. To si piš, že o něm pochybuju. Ale mlčela jsem. Jen jsem zavrtěla hlavou a opatrně si utřela slzy.

„Víš, že děláš správnou věc, viď, zlato? Vím, že ses zapletla s mladým Riscoffem, ale to by neskončilo bílými šaty v kostele a slibem před celou tvojí rodinou.“

Podívám se jí do očí. „Proč to říkáš? Jak to můžeš vědět?“

„Gableová a Riscoff nemůžou být nikdy spolu.“ Když se odmlčela, blesklo mi hlavou, jestli právě nemyslí na moji mámu, protože já na ni dneska ještě myslet nepřestala.

Co by mi poradila máma? To se nikdy nedozvím… protože s jedním Riscoffem zemřela. Znovu se mi zhoupl žaludek a tentokrát jsem cítila pálení žluči až v krku. Teta Jackie si toho ale podle všeho nevšimla a pokračovala.

„Nepřátelství netrvá sto sedmdesát let, pokud není na obou stranách spousta nenávisti. K tomu, aby skončilo, by bylo zapotřebí mnohem víc než nějaký milostný příběh Romea a Julie. Vím, že chceš být výjimkou z pravidla, Whitney. Chápu to. Rozumím ti. Ale nesmíš být tak naivní. Lincoln je moc mladý a lehkomyslný, než aby ses k němu upínala. Byla jsi prostě první holka v Gableu, kterou si vybral. To ještě neznamená, že budeš poslední. Vlastně si na to klidně vsadím.“

„Ale –,“ pokusila jsem se ji přerušit a vysvětlit jí, že nezná Lincolna tak jako já.

„Žádný ale, Whit. Jsi chytrá holka. V nejlepším případě ti bude platit účty, abys byla poblíž, kdykoli se s tebou bude chtít vyspat. Ty ale nejsi děvka, Whitney. Máš na víc. Proč by si tě měl někdo kupovat, když za dveřma čeká mladík, který si tě chce vzít a chovat se k tobě jako ke královně?“

To její přirovnání mě štvalo, protože se strefilo do všech těch pochybností, které ve mně Lincoln s Renee vyvolali. Přesto… fakta to nezměnilo.

„Já Rickyho nemiluju.“ Podívala jsem se na Jackie a čekala, že bude mít ohromený výraz, ale spletla jsem se. V její tváři nebyla ani stopa po překvapení.

„Myslíš si, že na tom záleží, protože jsi ještě moc mladá a nevinná. Nemusíš ho milovat, abys ho použila jako jízdenku pryč z tohohle města. Jeho písnička se už hraje v rádiu a obě víme proč. Mysli, Whitney. Dostaneš mu do rádia další písničky, peníze se ti jen pohrnou, naučíš se v tom chodit a budeš do smrti zaopatřená. To je nejlepší život, v jaký jsem pro tebe mohla doufat. Nepokaz si to kvůli něčemu tak hloupýmu, jako je láska.“

Moje poslední naděje, že se vyhnu svému osudu, vyprchala jako kapky deště na poušti. V tomhle kostele nebyl jediný člověk, který by mě pochopil, kdybych vyběhla z hlavních dveří ven, místo abych spěchala k oltáři říct své „ano“ vycházející rockové hvězdě.

Ale i kdybych z kostela utekla, nic by se nezměnilo. Musela jsem si vzít Rickyho, abych Lincolna zachránila.

Bylo jasné, co musím udělat.

„Takže, už jsi připravená?“

Nikdy na to nebudu připravená, blesklo mi hlavou, ale to je fuk.

Zadívala jsem se na tetu Jackie a zalhala. „Jsem připravená.“

Teta mi dala pusu na čelo. „Hodná holka. Máma by na tebe byla pyšná. Dojdu pro tvýho bratra, ať to máme za sebou, než se něco zvrtne.“

Kapitola 2

Whitney

Při každém kroku uličkou kostela jsem snila o tom, že mě přijde někdo zachránit. Ne někdo. Jeden velice konkrétní člověk. Jenže když mě Asa políbil na čelo a předal mě Rickymu, znovu se mi sevřel žaludek.

Nikdo mě nepřijde zachránit, protože zachraňuju já.

Když Ricky pronesl svůj slib, pastor se podíval na mě. Musela jsem říkat správné věci, protože souhlasně pokyvoval hlavou.

A vtom se to stalo.

Dveře kostela se rozlétly dokořán a všichni hosté včetně mě se otočili dozadu.

Och, bože na nebesích.

Místo aby se ke mně Lincoln řítil jako rytíř na bílém koni, vrávoravě vešel do kostela v oblečení, které vypadalo, jako by v něm týden spal. Obličej mu pokrývalo několikadenní strniště a oči měl tak podlité krví, že jsem to viděla ze sedmimetrové vzdálenosti.

„Námitka,“ zamumlal nezřetelně a všem bylo okamžitě jasné, že je totálně namol.

Z nějakého důvodu mě to zasáhlo jako políček do tváře. Můj rytíř na bílém koni, moje láska, můj zachránce… přijel překazit moji svatbu ztřískaný pod obraz.

Protože já nejsem ten typ holky, co ji odváží do západu slunce princ na koni. Jsem Gableová.

Když Renee Rangová vkročila do uličky, věděla jsem, že musím rychle zareagovat, dřív než odjistí granát pravdy, kterým mě drží v šachu.

Prudce jsem se otočila a vyrazila uličkou k Lincolnovi. Aby můj vztek vypadal skutečně, soustředila jsem se na to, že přišel opilý.

„Ty idiote. Co si to dovoluješ?“

„Nemůžeš si ho vzít.“ Lincoln se stěží udržel na nohou a skoro mu nebylo rozumět.

V tu chvíli se mi vybavila vzpomínka – jak se táta objevil opilý na mém maturitním plese, aby odvlekl z tělocvičny moji mámu, která mi dělala garde, protože si myslel, že koketuje s jedním z mých spolužáků. Vší silou jsem se té vzpomínky držela, i když Lincoln byl úplně jiný než můj táta. Musela jsem ji využít, aby to vypadalo opravdově.

Neměla jsem na vybranou. Každá další vteřina, kdy Lincoln stál v tomhle kostele, znamenala být o vteřinu blíž tomu, že Renee Rangová zničí celý jeho život.

„Nevím, jak jsi na to přišel, ale vypadni odsud.“

Lincoln udělal další vratký krok dopředu. „Mohl bych si ho klidně koupit.“

Proč sem musel chodit? Proč se vždycky musí všechno točit kolem peněz?

„Na. To. Kašlu. Protože mě si nekoupíš.“

Než jsem stačila větu dokončit, proběhli kolem mě Asa s Rickym a vyvlekli Lincolna ze dveří kostela.

K tomu, abych řekla, co si doopravdy myslím, jsem se nedostala.

Moje láska je zadarmo.

Kapitola 3

Lincoln

Současnost

Máma před půlhodinou umřela. Infarkt. Už ji nedokázali zachránit. Zabil jsi ji, ty hajzle. Doufám, že z toho máš radost.“

Bratrův jízlivý tón vycházející z mikrofonu zmařil moje naděje, že jsem mu špatně rozuměl.

Určitě se mi to zdá. Ona přece nemůže…

„Jestli je to nějaký zvrácený vtip, kterým se mě snažíš –“

„Rozhodl ses, jak ses rozhodl, velký bratře, a tohle je výsledek. Dobrá práce. Synáček roku. Nevím, kam jsi s tou courou utekl, ale neopovažuj se sem vrátit. Máma by tě tady stejně nechtěla,“ vyštěkne Harrison rozzuřeně, než zavěsí.

Whitney se na mě podívá; je bledá jako stěna. „Panebože. Panebože. Je mi to tak líto. Neměla jsem –“

Zvednu ruku, protože nechci slyšet to, co vím, že řekne. Že se mnou neměla odjet. Že jsem jí neměl dát přednost před svojí matkou. Že se nic z toho nemělo nikdy stát.

Do krevního oběhu mi mocnými dávkami proudí stejné množství nevěřícnosti a vzteku. Jedna moje část si myslí, že je to nějaký povedený fígl mé matky a bratra, aby mě přilákali zpátky a přesvědčili mě, ať se Whitney vzdám, ale ta druhá část… ta druhá část nemůže uvěřit, že jsem právě přišel o svého zbývajícího rodiče.

Pevně zavřu oči, a zatímco se do mě při každém úderu srdce čím dál hlouběji zarývají střepy provinilosti, bolesti a sebenenávisti, dvakrát se dlouze nadechnu.

Můžu za to já. Je to moje vina. Srdce jí zlomilo moje rozhodnutí.

Když otevřu oči, zadívám se na oceán a soustředím se na temně modré vlny narážející na vlnolam.

Ale neuleví se mi. Modrý dům byl oloupen o klid, který obvykle poskytuje.

„Je mi to moc líto, Lincolne. Tolik líto. Neměla jsem –“

Whitney spustí znovu, ale tentokrát ji obejmu kolem ramen a prudce si ji přitáhnu k sobě, abych ji umlčel. Pevně ji držím, kolébám se s ní ze strany na stranu a snažím se tu zprávu vstřebat.

Moje matka je mrtvá.

Matčino poslední přání bylo Whitney a mě rozdělit a její finální zoufalý krok nemohl nikdo předvídat. Vždycky jsme si mysleli, že jde o divadlo a manipulaci. Její zdraví byla figura, kterou nás držela v šachu, ale nikdy jí nehrozilo skutečné nebezpečí – nebo jsme tomu aspoň věřili.

Nikdy mě nenapadlo…

Pravidelně dýchám, ale připadá mi to naprosto surreálné. Jako by si ze mě Harrison dělal legraci, protože je na mě naštvaný. Jenže o tomhle by nelhal ani on.

Moje matka je mrtvá.

Zatímco mlčky vrtím hlavou, v duchu si to vyčítám. Moc mě to mrzí, mami. Promiň, že jsem nebyl syn, jakého jsi potřebovala. Promiň, že jsi neměla život, jaký jsi chtěla. Promiň, že jsem ti nepomohl najít způsob, jakým se zbavit minulosti a zatrpklosti.

Odtáhnu se a podívám se na Whitney. „Nemůžu se omlouvat za to, že tě miluju. Nebudu se za to omlouvat.“ Zamrkám, abych zahnal slzy v koutcích očí.

„Ale –“

„Můžeš to použít jako důvod, abys mě od sebe odehnala, a já to pochopím, ale právě teď tě potřebuju mít vedle sebe. Můžeš to pro mě udělat?“

Whitney si přejede zuby po spodním rtu a její výraz potemní obavami. Několik dlouhých okamžiků čekám, až mi řekne, že to nemůže udělat. Že nemůže čelit tomu, co se právě přihodilo. Jenže se na mě dál dívá.

„Ať budeš potřebovat cokoli, Lincolne, jsem tady pro tebe.“

Ještě pevněji ji k sobě přitisknu a přestanu se bránit zármutku. Je prudší a nepředvídatelnější než vlny pod námi a mně je jasné, že ho budu cítit spoustu let, možná věčně. Smrt mého otce změnila směr a způsob mého života. Až časem zjistím, jak mě odchod mé matky ovlivnil.

I když bych si moc přál schovat před světem a předstírat, že se to nestalo, není to možné.

Propletu si prsty s Whitney a sevřu naše ruce v pěst. „Musíme se vrátit.“

Přikývne. „Já vím.“

„Potom se vrátíme spolu.“

„Jenom jestli chceš,“ řekne.

To, co doopravdy chci, je, aby se hodiny posunuly nazpátek a abych objevil nějaký způsob, jak matce vysvětlit, že moje láska k Whitney Gableové si zaslouží oslavu, ne rozhořčení. Jenže to není možné a jediné, co teď můžu udělat, je žít dál a nést důsledky.

S hučením v hlavě a duněním krve v uších zamířím s Whitney zpátky k vrtulníku a cestou zuřivě mávám na pilota, aby na nás počkal. Vypne rotory a sundá si sluchátka.

„Pane?“

„Potřebujeme se vrátit do Gableu. Do nemocnice. Je to naléhavé.“

Kapitola 4

Whitney

Když vrtulník dosedne na helipad před nemocnicí Riscoff Memorial, žaludek se mi bouří natolik, až mám strach, že budu zvracet. Moje pocity nemají nic společného s letem, ale výhradně s tím, že smrt paní Riscoffové jsem vlastně zavinila já. Kdybych se totiž nevrátila do Gableu… Kdybych Lincolna odmítla …

Lituju spousty věcí, ale to, co mi řekl na ostrově, se mi pořád dokola honí hlavou.

„Nemůžu se omlouvat za to, že tě miluju.“

I když to možná zní necitlivě, ani já se nemůžu omlouvat za to, že ho miluju. Nepopírám ovšem, že moje první myšlenka byla okamžitě se s ním rozejít. Jenže k čemu by to bylo dobré? Přes obrovský pocit provinilosti, v němž se utápím, vím, že Lincoln všechno prožívá ještě mnohem intenzivněji. Jestli mě nezavrhne kvůli tomu, co se stalo, jak bych to mohla udělat já jemu? To prostě nejde.

Tohle je moje šance přesvědčit ho, že se na mě může spolehnout, a ukázat světu, že jsme spolu silnější. Právě začíná naše první zkouška.

Lincoln pustí moji zpocenou dlaň a vystoupí z vrtulníku. Když natáhne ruku, aby mi pomohl ven, uchopím ji a pevně stisknu.

Kolem vchodu na oddělení urgentního příjmu stojí kovové zábrany, ale nezastaví otázky, které vykřikují novináři, ani blesky fotoaparátů.

Předstírám, že jsem slepá a hluchá, trik, který jsem se naučila před lety, kráčím přímo ke vchodu, jedna noha za druhou, a ani na okamžik nepustím Lincolnovu ruku. S každým dalším krokem rostou moje obavy, ale nedávám to najevo.

Pamatuju si, jak jsem se cítila, když jsem k těm dveřím dorazila po jeho boku posledně. Byla jsem vyděšená, že se stalo něco strašného, ale jedna moje část tomu odmítala uvěřit. Tentokrát už jsem věděla, že se stala příšerná tragédie.

Muž, kterého miluju, právě ztratil matku, protože mi dal před ní přednost.

Dostala kvůli mně infarkt, který ji zabil. Nebo spíš kvůli nenávisti, kterou ke mně cítila.

Pořád nedokážu pochopit, jak mě někdo mohl takhle nenávidět, ovšem je úplně jedno, co dokážu nebo nedokážu pochopit. Stalo se to a teď musím čelit následkům.

Jakmile vejdeme do nemocnice, automatické dveře se za námi tiše zavřou. Recepce je prázdná až na ženu se dvěma dětmi a muže s rukou omotanou ručníkem. Aspoň do chvíle, než ze širokých dvoukřídlých dveří, které vedou k ambulancím, vyjde Harrison. Tvář má zkřivenou vztekem.

„Si ze mě děláš prdel! Máma ještě nevychladla, a ty si s sebou přitáhneš do nemocnice tuhle couru?“

Za Harrisonem se objeví komodor na invalidním vozíku a lehce ho udeří do hrudníku. „Kroť se, hochu. Teď na to není vhodný čas ani místo.“ Starý pán se zadívá na Lincolna. „Měl by ses s ní dojít rozloučit. Potřebujou… ji odvézt.“

Pustím Lincolnovu ruku, aby mohl odejít, jenže on mi ji stiskne ještě pevněji. Spolu jsme silnější, připomenu si.

„Díky, že jste na mě počkali.“

Komodor skloní hlavu a Lincoln se mnou po boku projde kolem Harrisona.

„Nemůžu uvěřit, že ji tam chce vzít. Máma by –“

„Dost!“ vyštěkne komodor a Harrison kupodivu poslechne. „Tuhle rodinu postihla tragédie. Dneska se bude truchlit. Zítra si dělej, co chceš. Pak se všichni musíme pokusit najít klid.“

Zatímco držím Lincolna křečovitě za ruku, následuju ho do pokoje, kde vedle těla zakrytého prostěradlem sedí jeho sestra. McKinley k němu zvedne uplakanou tvář a mě zaplaví další vlna provinilosti.

Lincoln mě pustí, až když se McKinley zvedne ze židle a vrhne se mu do náruče.

„Je pryč. Stejně jako táta. Byla zdravá… a najednou je pryč.“

Z těch zoufalých slov se mi málem podlomí kolena. Couvnu a snažím se být neviditelná. Srdce se mi svírá lítostí, když je sleduju, jak truchlí nad smrtí svého jediného rodiče.

„Je mi to moc líto, Mac. Moc líto.“

„Nevím, jak se to seběhlo. Hádala se se mnou a najednou jí prostě ruply nervy… Pak se zhroutila, ale vypadalo to úplně jinak než kdykoli předtím. Došlo mi, že tentokrát je to vážné.“

Lincoln má ve tváři nešťastný výraz a já jsem zoufalá, že vím, co si myslí. Hádala se s McKinley kvůli nám.

„Mrzí mě, že jsem tady nebyl,“ řekne a ještě pevněji obejme sestru, která mu zmáčí triko slzami.

Když jsem navštívila tuhle nemocnici posledně, byla jsem já ta holka, co právě osiřela. Teď je tou dívkou McKinley a já lituju, že ji nemůžu ušetřit zármutku, který mě provázel předchozích deset let. Ostří možná otupí, ale bolest zůstane. A pocit provinilosti. Panebože, ta provinilost. Nevím, jestli někdy zmizí, protože ta moje nezmizela.

Z chodby se ozve hluk, a když se všichni podíváme ke dveřím, do pokoje nakoukne muž v bílém plášti. „Nechtěl jsem rušit. Přijdu za chvíli, až… budete hotoví.“

McKinley pustí Lincolna a otře si oči. „Už jsme skoro na odchodu. Jen se sem přišel rozloučit bratr. Dejte nám ještě pár minut.“

Když muž zmizí, Lincoln se zadívá na prostěradlo.

McKinley vzlykne. „Chceme darovat její tkáň a orgány, aby někomu pomohly, takže ji musejí co nejdřív odvézt. Čekali jsme na tebe tak dlouho, jak jen to šlo.“

Lincoln zkřiví obličej a já opět vím, co si myslí. Byl by blíž, kdyby se mnou nemusel utéct.

Aspoň nepropásl jedinou šanci, aby se mohl s matkou rozloučit. To bych si nikdy neodpustila. Možnost, že si budu moct za něco z téhle situace odpustit, je ve skutečnosti skoro nulová. Ať si Lincoln říká, co chce, vždycky to bude moje vina. Moje láska k němu nezmění nic na tom, že jsem prokletá.

Lincoln natáhne paži k prostěradlu a pak zaváhá. Ohlédne se přes rameno na mě a McKinley. „Mohly byste mi dát pár minut? Já… bych s ní chtěl být chvilku sám.“

„Jasně,“ zamumlá McKinley.

Přikývnu, protože ze staženého hrdla nedokážu dostat jediné slovo.

Když zamířím ke dveřím, Lincoln mě vezme za ruku a zadrží mě. „Hned za tebou přijdu. Promiň… jen potřebuju…“

S knedlíkem v krku polknu. „Jasně. A nemusíš spěchat. Budu tady.“

Kapitola 5

Lincoln

Svezu se na židli, kterou uvolnila McKinley, a shrbím ramena. Z očí mi vyklouznou slzy, které jsem celou tu dobu zadržoval, tečou mi po tvářích a jedna za druhou dopadají na bílé prostěradlo.

„Moc mě to mrzí, mami. Je jedno, kolikrát ti to řeknu, už nikdy ti to nebudu moct říct znovu.“

Natáhnu ruku, abych nadzvedl prostěradlo, ale prsty se mi třesou. Jakmile uvidím její tvář, všechno se stane skutečností, a já se s ní ještě nesmířil. Jenže nemám na vybranou.