Houbové pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Burešová

Houbové pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Podařený úlovek

Je to už hodně dávno, kdy za sedmero horami a sedmero řekami bylo malé království. Na hradě tam žil král s královnou a princ Křesomysl. Byl to už dospívající chlapec a učil se vše, co má jako budoucí panovník umět. Krom jiného se účastnil, na přání otce, také honů na divou zvěř. Jenže princi nečinilo potěšení, že má střílet po zvířatech, a když měl nějaké zvíře v dohledu, raději mířil jinam a schválně netrefil. Král se na něj zlobil, protože si myslel, že je tak nešikovný.

Křesomysl, víc než po zvěři, koukal v lese, co kde roste. Všiml si jednou, jak ze země něco vykukuje; že je to jedlá houba, nevěděl. Zvědavost mu nedala a houbu utrhl. Přičichl k ní a vůně ho hned okouzlila. Když král zjistil, že princ místo aby sledoval, kde je jaká srna, raději zkoumá, kde co roste, zuřil: „Takhle se chceš naučit lovit? Co to tady děláš?“ Křesomysl tatínkovi ukázal, co našel, ale ten jen vztekle mávl rukou. „Pche, co s tímhle, to je nanic. Kdybys raději ulovil nějaké zvíře!“ zlobil se. „Ale, tatínku, čichni, jak to krásně voní,“ strčil pod nos otci houbu. „Pro mě za mě to vezmi do kuchyně, ať ti to uvaří. To máš za trest a maso nebudeš jíst, dokud si sám nějaké zvíře neulovíš!“ řekl ve vzteku král.

Když se vrátili na hrad, ukázal princ smutně v kuchyni, s čím ho král posílá. „Ale vždyť tohle je jedlá houba, krásný hřib borový. Z toho vám, princi, připravím pochoutku, že se budete olizovat,“ rozjařil se vrchní kuchař. Princ spokojeně, s úsměvem na tváři, odešel a za pár chvil už celým hradem vonělo jídlo, že se sbíhaly sliny úplně všem. Když princ prvně ochutnal houbový pokrm, pochvaloval si, že nic lepšího nejedl. Králi zvědavost nedala, a když viděl, jak se jeho syn olizuje, ochutnal od něj. Musel mu dát za pravdu, že je to skutečně moc dobré. No nedivte se, stalo se pak to, že se král na prince přestal zlobit a místo s lukem a šípem chodil do lesa raději s košíkem.

Když na krále prvně z trávy vykoukl křemenáč březový, byl radostí bez sebe. Toho dne, kdy našel svůj první borový hřib, měl větší radost, než když prvně ulovil srnku. Od těch dob, když mu to čas a roční období dovolilo, nechtěl své volno trávit jinak než sběrem hub. Z krále se stal vášnivý houbař. Na jeho talíři tak často byla houbová omáčka, houby s octem nebo houbová smaženice. Jistě si sami domyslíte, co dostali na talíř hosté, kteří jeho hrad navštívili. Není proto divu, že království začali nazývat houbovým.

V pohádce se objevil hřib borový a křemenáč březový. Jsou to jedlé houby.

Klouzek

Žil jednou jeden houbový skřítek. Možná víte či tušíte, že houboví skřítci čarují houby, a ani tenhle skřítek nebyl jiný. Kudy chodil, tudy čaroval a šlo mu to tak snadno, že místo jedné vyčaroval najednou třeba pět hub. Ono, abyste rozuměli, houbové čarování chce také trochu úsilí, ale tomuhle skřítkovi to šlo tak snadno, že mu všichni říkali, že mu to jde jako klouzání po ledu. Co nevidět mu neřekl nikdo jinak než skřítek Klouzek. A proto se houbám, které vyčaroval, začalo říkat klouzci. Kudy Klouzek chodil, tudy čaroval, a jeho hub byl plný les. Co na to lidé? Ti nejdříve byli rádi, jak se houby snadno hledají, ale brzy toho začali zneužívat. Nosili v košících z lesa víc, než by kdy stihli sníst. „Přece to tu nenecháme ostatním,“ říkali si. Houbový skřítek Klouzek to nerad viděl a přemýšlel, jak by to šlo zařídit, aby lidé více přemýšleli, než něco utrhnou.

Seděl jednou v lese a přemýšlel, když vtom zahlédl slimáka, jak se šine po hříbku, a tehdy ho napadlo: „Lidé mají rádi vše rychle. Co když jim práci trošku znesnadním, aby tu nevysbírali všechny houby?!“ Chodil potom po lese a všem houbám, které vyčaroval, přičaroval kluzký povrch. „Co na tom, že houba klouže,“ říkáte si nejspíš. Jenže zkuste utrhnout klouzek po dešti a dát do košíku, nachytá se na něj jehličí, a to pak přidělá práci při čištění. Takže když pak lidé přinesli z lesa domů nasbírané klouzky, nestačili se divit, že je s nimi najednou tolik práce. Od té doby už houbaři sbírají klouzky s rozvahou a někdy je třeba nechají i být, když už jich mají dost. Je dobře, že skřítek Klouzek naučil houbaře z okolí, aby nebyli hamižní a nechali i pro ostatní.

V pohádce se objevila houba klouzek . Je více druhů klouzků. Patří mezi jedlé houby.

Skřítek Vatovec

Na houbách je báječné, že kromě času, který musíte věnovat jejich hledání, nestojí vůbec nic. V lese člověk zapomene na starosti a je mu tam o poznání lépe. Není divu, les je opravdu kouzelné místo. Každý jste jistě slyšel o nějakém lesním skřítkovi a možná jste jim třeba také nějaký ten domeček ze šišek, větviček, kůry a mechu postavili. Povím vám o jednom skřítkovi jménem Vatovec. Tak tedy, tenhle skřítek, jak jeho jméno prozrazuje, byl houbový skřítek. Byl trošku při těle, a ostatní skřítkové si z něj proto dělali legraci. Nejvíce ho ale trápilo, že mu nešlo kouzlit; ať dělal, co dělal, nikdy žádnou houbu nevyčaroval. Zatoužil se proto vydat do světa s odhodláním, že se kouzlení naučí. Jednoho dne zamával kamarádům a vydal se na cestu.