Deník tramvajačky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Karolína Hubková

Deník tramvajačky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Karolína Hubková, 2023

Illustrations © Monika Pavlovičová, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-204-6139-1

ISBN 978-80-204-6140-7 (1. zveřejnění, 2023) (epdf)

ISBN 978-80-204-6141-4 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN 978-80-204-6142-1 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Jmenuji se Karolína, jsem obyčejná holka, která žije v Praze. Jako malá jsem chtěla být prezidentkou nebo řidičkou tramvaje po otci. V průběhu let jsem se přes basketbalovou školu, umělecké kroužky, krátkou modelingovou dráhu a neúspěšné studium na chemické škole vrátila ke svému dětskému snu. Dlouho jsem hledala, co chci v životě dělat, aby se ze mě nakonec stala řidička tramvaje.

Vše začalo v roce 2013, kdy jsem v tramvajovém kurzu poznala svého prvního manžela, se kterým jsem se po roce rozvedla. Smůla a omyly se mi lepily na paty a léta plynula v rytmu mého chaotického plácání až do roku 2018, kdy se mi život otočil vzhůru nohama.

2018

6. červen

Dnes jsem si po probuzení řekla, že budu mít hezký den. To by tak někdy mělo být. Před důležitou schůzkou se hned po probuzení povzbudit a říct si maminkovské TO BUDE DOBRÉ. Čekala mě schůzka s jedním z ředitelů našeho podniku. Nic formálního, on je to velmi přátelský člověk, trochu jak se říká šotouš. Potkali jsme se nedávno, jeho přičiněním byla do provozu uvedena pražská trolejbusová trať. A já, jelikož dopravu miluju, jsem u toho nemohla chybět. Trolejbusy jsem v Praze nezažila. Na to jsem mladá. Ale vždy jsem ráda poslouchala vyprávění pamětníků o jejich provozu. A světe div se, sny se plní a já se svezla v Praze trolejbusem, a dokonce historickým. Byl to trolejbus TATRA T400 č. 431. Ředitel se mnou prohodil pár slov a nyní chtěl na toto setkání navázat. Svět se mi otočil o 180 stupňů, když začal mluvit o tramvaji T3 Coupé. Tramvaj T3 Coupé je designová tramvaj, o které jsem dříve četla. Viděla jsem nějaké návrhy a vím, že to bude prostě pecka.

Dnes mi pan ředitel nabídl, zda tuto tramvaj nechci řídit. Ano, miluju historii, miluju tramvaje, ráda se předvádím, ale toto je neuvěřitelná nabídka! Kývla jsem na ni a ředitel řekl, že se mnou počítá. Krátká schůzka skončila a já letěla za svým přítelem Pepou. Sraz jsme měli u vozovny Střešovice. Konat se bude zkušební jízda s mou oblíbenou tramvají typu KT8D5 Kačenkou. K muzeu jsem přilétla jen tak tak. Pánové Jenda a Luděk čekali na dvoře a jelo se. Na Špejcharu si uděláme foto pauzu, řidiči si na této konečné protáhnou záda a my využijeme čas k focení. Je to celkem fotogenická smyčka, když se ví, kde zastavit. Asi to zkrátím, neb bych se musela rozplývat. Ani jsem nemrkla, Pepa klečel před mou oblíbenou tramvají, já v ní, a žádal mě o ruku. Den se změnil. Život se změnil. Je to tím, že jsem si ráno řekla, že dnes bude hezký den ? Budu to dělat častěji.

3. červenec

Jsou tři hodiny ráno, zvoní budík. V duchu nadávám a vzpomínám na chvíle bezstarostného dětství, kdy jsem nemusela vstávat. Jsou přeci prázdniny! Nakonec vstanu, protože musím. Udělám si kávu a sedám do auta. Z Vršovic do vozovny Žižkov to je sice jen přes kopec, před čtvrtou ráno se tam ovšem člověk dostává blbě. Je to k vzteku. Jestli se mě někdo někdy zeptá, co je na mé práci nejhorší, řeknu, že vstávání. Bez debat.

Auto zaparkuju v areálu a rozespalá jdu do výpravny pro desky s jízdním řádem. Jeden tramvaják spí na gauči, noční záloha. Brzy půjde domů. To já ne... Budu jezdit na lince 1 ze Spojovací na Petřiny, budu řídit jednu z nejmodernějších tramvají Škoda 15 T, budu zavřená v prostoru připomínajícím vesmírnou raketu a hlavně pojedu na nudné trati. Opravdu nemusím moderní tramvaje. Je jasné, že pokrok nelze zastavit a je potřebný, ale mám radši starší stroje. Netěším se. Asi za to může to ráno. 4 :06 nástup. Nechutné.

20. červenec

V pátek před volnem krátká směna ? Pecka, co víc si přát! Víkend se prodlouží o pár hodin a já si tak můžu užívat trochu léta! Dnes jdu do práce trochu za rebela. Uniforma je krásná věc, z dálky ukazuje, jakou funkci či povolání člověk zastává. Miluju, když se můžu obléct jako ze škatulky. Uniforma musí ovšem hlavně dobře padnout. Což je trochu problém, kvůli skladovým zásobám. Je to dlouhodobý zádrhel, a to asi proto, že v tak velké firmě, jako je pražský dopravní podnik, nás pracuje tolik. Uniforma přestává být uniformou, nazýváme ji stejnokrojem. Košile jsou dlouhé skoro až na zem, kalhoty mají délku na Havla a některé doplňky – škoda mluvit. Dnes vytahuji ze skříně košili, kterou kdybych zastrčila do kalhot, tak mám zadek dvojnásobný. Zůstává tak venku, přepásám ji tenkým páskem, abych zdůraznila pas. Jsem ženská, nějak si musím pomoc. Za doplňky mi snad hlavu nikdo neutrhne. Do stejnokroje nemůžeme moc zasahovat. Ještěže se situace řeší, máme slíbený upgrade. Ale to ukáže čas. Moc bych si přála, aby mi uniforma padla a já nemusela kouzlit. Mám konfekční velikost, bývala jsem modelka, i když spíš pro srandu. No, když na sebe koukám do zrcadla, mám radost. Sluší mi to. Běžím do práce. Do začátku víkendu s Pepou zbývají jen hodiny.

6. srpen

Dnes jsem si stoupla na váhu. Vztah s mým snoubencem mi evidentně svědčí, mám se dobře. Patřím k těm, kteří mají radost z každého kila navíc. Spousta lidí nás nesnáší. Jenže oni si neuvědomují, že stejně tak jako může být pro někoho složité pár kil shodit, pro někoho je zase náročné přibrat. Já jsem psychosomatik. Pokud se necítím dobře, nejím a v horších případech i zvracím. Bojuju s tím několik let, ale vím, že je to v hlavě. Jsem přes rok s Pepou, je mi s ním jinak než s mými EX. Dává mi pocit klidu a bezpečí. Žádný problém, na který narazím, není po jeho boku nepřekonatelný. Vlastně můžu říct, že vztah s Pepou mě uzdravuje. Jsem za to ráda, budu se ho držet zuby nehty. Už si nepřipadám jako záchodový pavouk. Konečně vidím v zrcadle hezkou ženskou.

21. srpen

Běžte všichni do trafiky! Dnes se mnou vyšel rozhovor. Panebože, první rozhovor! Dobře, dobře… není jen o mně, je součástí tématu, jak se žije lidem kolem tramvají. Najdete tam také rozhovor s Lůďou, který chová tramvaj v garáži, s Aničkou, která ráda fotí, s Lukášem, který je opravuje, a ano s námi… Se mnou, s Pepou. Jak se žije po tramvajácku. Pan fotograf přišel k nám do bytu, vyfotil Pepovy modely, naše tramvajové židle i budník, plakáty i tetování. Zjišťuji, že se za tento styl nestydím. Proč? Proč bych měla dávat na názory jiných, když sama se cítím dobře v tom, v čem žiju? Židle nemám z Ikei, ale z vyřazených tramvají. Design je to krásný a nadčasový. Má to styl. Kus tramvaje ukazující číslo linky pro někoho může být úchylný, mně se to líbí, a když se rozsvítí, vytváří to příjemnou atmosféru. A modýlky autíček a tramvají? Až budu mít miliardy na účtu, koupím si všechny veterány, které ve vitrínce máme, v životní velikosti! A ty tramvaje? Bože, jak jsem ráda, že moje drahá polovička nechlastá a má koníčka! Stejného koníčka!

Budník : část tramvaje, která na určitých typech skrývala číslo linky, umístěn bývá na střeše tramvaje.

28. srpen

Jsem na konečné v Řepích, chroupu okurku a procházím si svůj Instagram. Zase nějaké nové funkce, možnosti a hele... přehledy. Po rozkliknutí vidím, jak během posledního dne vylétla čísla nahoru. Moje fotky se líbí. To je dobře. Článek o tramvajových bláznech udělal své. I babička měla radost. Poslala jsem jí ho na Moravu poštou, ať vidí, jak se její vnučce v Praze žije. Stejně je to zvláštní. Ve Šternberku, v srdíčku úrodné Hané, jsem se vlastně jen narodila. Celý život žiji v Praze, ale přes to všechno se víc doma cítím právě na Moravě. Pocházela odtamtud má maminka, která mě životem provázela a učila překonávat překážky i v dospělosti. Přišla jsem o ni před šesti lety, zemřela na rakovinu. Dnes vím, že by byla pyšná, ač tohle povolání docela odsuzovala. Sama toužila celý život v něčem uspět, ale neměla možnost. Byla humanitně založená a měla všeobecný rozhled. Táta je řidič tramvaje, jako já. Je to maminčin pravý opak. Rodilý Smíchovák, spíš samotář, a většinu mého dětství strávil v práci. Být tramvajákem prostě žere čas. Nemáme stálé časy nástupu do práce a ani ukončení pracovní doby. Občas je to vysilující, ale když přijde výplata, je to dobrá satisfakce.

1. září

Prázdniny skončily. Praha dostává zpátky svou tvář pulzujícího města. Dovolené končí a realita dalších uspěchaných monotónních dní je opět na pořadu dne. Lidem po dovolených začínají pracovní úkoly, studenti se vydávají do škol a hlavně přibývá aut, řidiči jsou v hustém provozu zmatení jako lesní včelstvo. Často potkávám v úzkých ulicích Prahy řidiče, kteří se snaží zaparkovat do nesmyslných těsných prostor. Nejde jim to, a tak zdržují provoz a tvoří se kolony. V horším případě nechají auto stát tak, že tramvaj neprojede, a odejdou neznámo kam. V takovém případě mi nezbývá nic jiného než se snažit přivolat majitele automobilu zvonkem. Otráví to každého – mě, kolemjdoucí, cestující v tramvaji i ty za mnou v koloně. Jenže bývá to nejrychlejší řešení. Jinak beru vysílačku, spojím se s dispečinkem a zahájí se odklony tramvají. Nesnáším ty ranní směny.

2. září

Dobré ráno všem lidem dobré vůle! Že nevíte ? Kdo za čtrnáct dní prožije velký den v práci ? Ha ? Ozval se mi ředitel, Střešovice volají! Budu jezdit linkou 23, která vyjíždí ze Střešovic! Uf... Tahle linka je specialita Prahy, jezdí na ní retro tramvaje. Sice skončily v pravidelném provozu docela nedávno, ale když se projekt nostalgické linky 23 zachová, bude skvělým zpestřením nejen pro Pražany, ale i turisty. Reálně vlastně o nic nejde. S vozy Tatra T3SU, kterým říkáme Sučka nebo prostě Zrychlovače, jezdíme i my ze Žižkova, já pět let... Jsou to tramvaje, co topí i v létě, v zimě si na topení můžete roztavit podrážku boty, sedíte na nejtypičtějších tramvajových sedačkách od firmy Vertex a mašina je strašně hlučná. Vyjet z vozovny, ze které vyjíždí jen historické tramvaje, je zkrátka jiný pocit. Je to nakopnutí. Jdu za svým cílem. Sice nevím jakým, ale určitě bude obsahovat změnu v mém životě.

Zrychlovač : Označení části elektrické výzbroje tramvaje, které je jejím srdíčkem. V dnešní době je tato výzbroj zastaralá, proto vozy, které ji mají, jsou zařazeny mezi historické.

Nostalgická linka 23 je speciální tramvajová linka, na které se objevují tramvaje, které již nelze potkat na linkách normálních. Je vedena ze smyčky Královka (pod Strahovem) přes Pražský Hrad, ulicemi Malé Strany, kolem Národního divadla na Karlovo náměstí, I. P. Pavlova a nakonec do atypického obratiště Zvonařka, kde tramvaje i couvají.

15. září

Nemohla jsem na směnu dospat. Vytáhla jsem svou uniformu z 80. let, kterou jsem využívala na historických jízdách parními mašinami jako průvodčí. Sako jsem ve skříni nechala. Tehdy se šilo všechno unifikovaně. Modrou košili jsem doplnila modrou vázankou a retro brýlemi. Miluju doplňky. Když koukám na svou sbírku nedioptrických brýlí, připadám si jako Naďa Urbánková. Říkala jsem si, k čemu mi budou, a hele, nastal čas ty nejšílenější vytáhnout a udělat ze sebe tramvajačku z osmdesátek. Výhodou pro takové fintilky, jako jsem já, je moment, kdy historická jednotka, která vypravuje staré tramvaje, vyjádří určitou benevolenci, třeba ohledně ústrojové kázně. Když se lidem představuje historie, musí tomu odpovídat i vzhled personálu.

Čekal na mě ale Daneček, kolega, který ke střešovickému provozu patří snad nejvíc ze všech. Tak hodného člověka svět neviděl. Nebo možná ano – na suvenýrech jako řidiče historické tramvaje. On by na sebe nevzal roztrhané kalhoty a špatně padnoucí sako. Vypadá vždy jako ze škatulky, a to nejen vzhledem, ale i vystupováním. Zpět ale k mé směně. Moje souprava se skládala z vozů s evidenčním číslem 6892 a 6921, což jsou momentálně nejstarší provozní vozy tramvají T3 u nás v Praze. Perly. Klepala jsem se nervozitou celou dobu, dokud jsem nepřijela na Zvonařku. Pak to ze mě spadlo a já si uvědomila, že pokud vypadám, jako bych utekla (spíš ujela) s tramvají z retro filmu, musím se uvolnit a hrát tu show se vším všudy. A šlo to. Dnešní den byl jeden z nejúžasnějších za celou mou kariéru. Stala jsem se první řidičkou, která vyjela z vozovny Střešovice! Historické tramvaje pravidelně vyjíždí ze Střešovic teprve od roku 1991, kdy se kolem nich motala jen tlupa totálních srdcařů, pamětníků a lidí, kteří by pro dopravu dýchali. A stejně jako majitel naleštěného autoveterána, k němu nikoho nepustí, ani oni ke svým tramvajím nepustí jen tak někoho, natož ženskou. Pokládám za svůj soukromý úspěch, že jsem první ženou. Je to taková malá pracovní meta, nad kterou možná leckdo mávne rukou, ale já sama vím, že jsem dokázala něco malinko víc. Musím to trochu strávit. Jsem v příjemném euforickém šoku.

20. září

Minulý týden volaly Střešovice do výpravny k nám na Žižkov kvůli jedné specialitě. Potřebovali, abych dnes měla tzv. šejdra. Směnu, kdy ráno strávím část jednou prací a odpoledne zase jinou. Tak mám dnes ranní zálohu. V případě potřeby vyjedu místo nějaké nehody nebo řidiče, co nepřijde, popřípadě zajistím, co bude třeba. Tak tu sedím a čtu si. V jedenáct hodin půjdu domů, obleču si zase starou sukni a modrou košili a pojedu do Střešovic!

Kolem druhé odpoledne jsem byla ve střešovické vozovně. Dostala jsem speciální úkol! Provézt děti ze základní školy vozem T3 pomalovaným jako noční obloha, s měsíčkem, po Praze. Byl to úplně jiný typ směny. Žádný jízdní řád, žádná trasa! Připadala jsem si jako rebel, kterému řekli : „Tady máš tramvaj a jeď na výlet. “ Reálně to tak doopravdy bylo. Dostala jsem čas, dokdy mám být na zastávce Podolská vodárna, měla jsem naložit děti, hodinu je vozit po Praze a zase je vrátit do Podolí. Mnoho lidí si myslí, že musím překážet pravidelným linkám, ale kdepak. Každý řidič zná vedení všech tramvajových linek. Zastávku po zastávce. Šikovně se proplést tak, abych nepřekážela, není těžké. Bylo to skvělé! Opravdu jsem si nemyslela, že něco může moji práci pozvednout o schůdek výš! Dnes se mi bude dobře spát.

26. září

Připadá mi už jako věčnost, kdy jsem strávila neuvěřitelný týden protkaný hostováním ve Střešovicích. Jsem na konečné zastávce Spojovací ve své velké moderní tramvaji Škoda 15 t, čudlíkama nastavuji vyšší teplotu v kabině a pomalu se loučím s létem. Podzim je tu. Sice je to moje nejoblíbenější období v roce, ale nějak byl ten skok z veder do zimy rychlý. Je mi kosa. Myslela jsem si, že Střešovice mi pomůžou trochu se v práci nakopnout, abych se necítila jak vycucaná hašlerka, ale zase jsem vstávala ve čtyři ráno. Dnes za mnou přijel alespoň jeden fanoušek z Pardubic. Moje rozhodnutí psát si deníček a fotit tramvaje se setkalo s úspěchem a já se stávám v tom našem malém rybníčků známá. Co si budeme povídat, moc mladých holek, které vám řeknou, kde jezdí jaká tramvaj, není. Přivezl mi moje oblíbené pití a čokoládu. Je pravdou, že den mi změnil k lepšímu. Každá návštěva potěší! Jsem ale úplně vyždímaná.

Volal mi výpravčí! Pozítří mám změnu směny! Moje tajné volání k vesmíru bylo vyslyšeno!

28. září

Sluníčko svítí, Pepa je u mě a já jsem zase v retro tramvaji! Dnes je státní svátek a já s vlajkami naší republiky vyrazila hrdě do ulic, a to přímo ze Střešovic ! Takový sváteční den znamená, no jak to popsat... Hodně návštěv dopravních nadšenců i přátel, hodně smíchu, hodně radosti a pocit štěstí. Kéž by se to objevovalo častěji. Takové dny či chvíle! Dnes jsem se při výjezdu neklepala, dokonce jsem zvládla i zatažení celé soupravy. Ne že by to bylo něco těžkého, ale vozovna ve Střešovicích je na rozdíl od mojí na Žižkově docela do kopce. Zvládla jsem to a cítím se nebesky! Bylo by krásné opustit prostředí moderních tramvají, zabarikádovat se v muzeu a být jen u starých téček. Měla bych svoji tramvaj jako zdejší kolegové, vyvoněla bych si ji a hýčkala... Ale kdepak. Dohoda zněla jasně : „ Jen občas, Karolínko, když bude potřeba! “

Klasický tramvaják jezdí každý den jinou tramvají, většinou i jinou linkou. Na Žižkově máme několik desítek řidičů a o úklid tramvají se stará externí firma, o jejich technické vybavení zase pracovníci depa. Když v tramvaji zapomenete jakoukoliv věc, většinou se s ní můžete rozloučit. Vše je anonymní a neosobní. Ve Střešovicích pracuje jen pět řidičů na hlavní pracovní poměr, zbytek jsou brigádníci. Řidiči se neštítí ve chvílích volna vzít montérky a umýt tramvaj nebo uklidit po sobě kabinu. Nechodí do práce protože musí, ale protože chtějí. Je to krásné.

Já se ale musím věnovat provozu jak ve fabrice. U nás na Žižkově postupně od brzkého rána přichází řidiči na dobu svého nástupu. Žádný Jirka nebo Karel, ale řidič číslo 6532 má linku 9 pořadí 7, na koleji 8, vůz 9326. Řidič si vezme klíč od tramvaje a jde na danou kolej, kde tramvaj stojí. Tu nastartuje, zadá do palubního počítače potřebné údaje a dál se řídí podle času. Je mu jedno, jakou tramvaj řídí, všechny jsou stejné. Nijak se neliší. Někdy si přijdu jak naprogramovaný stroj. Ale je to vlastně dobře, proto nám vše v podniku funguje. Jen občas chybí srdce.

Téčko : tramvaje vyrobené od roku 1952 ve Smíchovské továrně ČKD TATRA SMÍCHOV. Nejznámějším vozem je právě tramvaj T3, vyrobená v počtu skoro 14 000 ks

10. říjen

Jsem zase na místě činu. Jsem zase na lince 23. Mám to radši, lidé na této lince si váží toho, co a kdo je veze, to se o normálních linkách říct nedá. Včera jsem jela linku 9, kolem páté hodiny odpoledne mi z tramvaje nechtěla vystoupit paní. Byla mladá, evidentně na drogách. Když jsem ji vyzývala k opuštění vozu, začala po mně házet boty a pak i ponožky. Fuj! Rovnou jsem volala na dispečink, poslali mi hlídku městské policie. Ženu odvezli. Nemám to ráda. Nevadí mi, že bych schytala ránu letící botou, ale je mi líto těch lidí. Proč skončila na drogách ? Proč zahazuje svou existenci a kumuluje v sobě vztek ? Život přece není tak hrozný, abychom ztratili sami sebe. Proč se nepokusila změnit to, co ji nakonec zlomilo ?

Přemýšlím nad tou ženou ještě dnes. Stává se mi to a baví mě to. Lidé mi nejsou lhostejní, lhostejná jsem spoustě lidem ale já. A to mám přitom v té chvíli jejich život ve svých rukou.

14. říjen

19. říjen

24. říjen

25. říjen

14. listopad

15. listopad

17. listopad

20. listopad

26. listopad

1. prosinec

5. prosinec

11. prosinec

17. prosinec

23. prosinec