Doris píše dopis

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Kašáková

Doris píše dopis – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

dopis 1

Čus Lauro! BFF se hlásí z Prahy!

Tak jsem konečně vybalila všechny svoje věci! No všechny vlastně ještě ne, ale papíry, obálky, pera, pastelky, fixy – prostě to, co potřebuju k tomu, abych ti mohla napsat, už mám vzorně vyskládaný na stole! Ještě moji oblíbenou Juicy Fruit žvejku do pusy, abych se dokonale soustředila, a tradááááá – můžu psát.

Trvalo to! Promiň! Ale byl tu děsnej chaos! Totál úlet, tohle stěhování! Chvíli jsem měla pocit, že už budeme navěky žít ve skladišti, kde nemůžeš najít čistý kalhotky, kartáček na zuby nebo připínáčky na nástěnku. Třeba ty kalhotky jsem fakt nemohla najít a musela si jít koupit nový. Pak jsem teda zjistila, že se nějakým záhadným způsobem ocitly v krabici s kabely k tátovým compům. Nepochopíš! A takhle to bylo se vším. Byla to taková detektivní hra – chodili jsme s tátou po bytě, pořád něco hledali a většinou nacházeli něco úplně jinýho na místech, kde bys to nejmíň čekala. Ručníky u knížek? No problem! Tátovy ponožky mezi talíři? Jo, byly tam! Hned vedle pumpičky na kolo. Moji učebnici němčiny zase táta našel v koši na tříděný odpad. Tu jsem tam teda dala schválně. LOL!

Ale už máme ten kráter po výbuchu docela zmapovanej. Třeba můj pokoj konečně vypadá jako místo, kde se dá spát, psát a pohybovat se jinak než prolézáním mezi krabicema od banánů. Teda nevybalených krabic je tu pořád dost a dost. Kolik banánů by se do nich asi vešlo? Tyjo! Plantáže! To bych nesnědla ani za rok. A to mám banány fakt ráda. Pěkně žlutý, zralý trochu víc, aby ještě nebyly hnědý, ale už pěkně měkký a slaďoučký… Hele, víš co? Já budu psát spisovně! Ono to vypadá tak nějak líp. Chci říct – lépe!

Ještě včera jsem spala na karimatce, ale dnes už mám postel. Jupí! Taky stůl, židli, skříň, knihovnu a k narozeninám jsem dostala od táty nový notebook. Žlutý! Naprosto CUTE! Mám z něj obrovskou radost. Ale psát ti budu pořád dopisy v obálce. Já se s těmi písmeny musím trochu pomazlit, než je pošlu do světa. Navíc mi táta pořád hlídá přístup na internet. Prý to dělá pro moje dobro. To mi hlava nebere. Myslí si, že je mi pět! Pořád dokola říká, že všechno, co zatím potřebuji vědět, najdu v knížkách a těch máme doma víc než dost. To je teda pravda, vždyť víš. Většina je teda pořád v banánovkách. Ale ty svoje o koních už jsem si pěkně vyskládala do knihovny v mém novém království. Teda brlohu, abych byla přesná. Žlutém brlohu! Vymalovala jsem si sama. S tátovou pomocí. A víš, co jsem si dala hned vedle knížek? Tu malou kobylku, co jsi mi vyrobila na keramice. To jsme byly asi v druhý třídě. Já jsem ti za to uplácala takového žlutého ptáčka z moduritu. Měl to být kanár, ale vypadal spíš jako slepice po autonehodě. Máš ho ještě? Vůbec bych se nedivila, kdyby ne. Já sice píšu, jak když tiskne, ale tím moje umělecká dovednost končí. Hřebík přibít zvládnu, dračí uzel uvážu, spadlý řetěz na kole nasadím, ale vymodelovat něco z jakékoliv hmoty? Na to jsem levá. Já tak maximálně užmoulám kuličku ze žvejkačky. Teda – ze žvýkačky!

Oslavila jsem narozeniny. Ještě rok a budu oficiálně teenager. Bylo to zvláštní. Jenom já, táta a děda. Máma je v Japonsku. Ta se má! Na oslavu mě táta vzal – a teď se podrž – do kavárny. To místo by se hodilo spíš k naší mámě. Táta by se mnou určitě radši šel na laser game nebo do kina. Ale šli jsme tam kvůli dědovi. Víš, jak jsem ti o něm vždycky vyprávěla? Byl architekt a nikdy jsem ho neviděla bez obleku s motýlkem. Ani doma. To si jenom sundal sako. Na moji mámu byl vždycky hrozně přísný a na mě vlastně taky. Od té doby, co umřela babi, má o něj máma strach. Nechodí ven. Nic ho nebaví. Moc nemluví. Taky zapomíná. Přitom měl vždycky paměť jako slon, který snědl encyklopedii. Teď si nemohl vzpomenout, kolik mi je vlastně let. Ale že si ve slušném podniku nemám dávat lokty na stůl, to mi říct nezapomněl! A že to byl fakt nóbl podnik! Táta říkal, že si měl vzít kravatu. Což by k tomu triku s Mr. Beanem vypadalo vážně divně.

Ta oslava byla celkově divná, i když tam na stropech byly křišťálové lustry, na stěnách tapety se zlatými ptáčky, mramorové stolky a sametová křesla. A i když jsem dostala fakt boží dort, který byl celý obložený žlutými makronkami. Jedli jsme ho s tátou ještě tři dny!

Prostě to bylo na nic, protože jsem tam neměla kamarádky. Táta sice vyprávěl vtipy o ajťácích a limonády objednával robotickým hlasem, ale spíš jsem se za něj styděla, než že by to byla prča. Děda se taky moc nesmál, ale to je u něj normální.

To kdybych slavila u nás v Týništi, přišla bys ty, Anežka, Madlenka, Eliška, Grétka, Maruška a Viktorka. A byla by to ta nejvíc pecková party a z dortu by nezbyl ani drobek. Pamatuješ, jak jsme slavily loni? Ležela jsem doma s tou pánví. Byla to skvělá oslava, i když jsem se povalovala v posteli a na záchod mě táta nosil na zádech. Přinesly jste mi slunečnice! A tu krásnou sadu na psaní. Tak se nediv, že ti chci psát dopisy, i když to není IN. Mě to hrozně baví. To psaní. Tenkrát jsem napsala asi dvacet dopisů mámě. Byla tenkrát služebně v Americe. Mám pocit, že je vůbec nečetla. Ona má čas jen na skypování. Teď se na moji oslavu taky připojila přes skype. Popřála mi japonsky. To je tak krásná řeč. Na rozdíl od němčiny. Jenomže máma říká, že ta se mi bude v životě hodit víc. No nevím. Mám pocit, že vždycky, když mám narozeniny, je máma někde v čudu. Ne, to není pocit – prostě to tak je. Teda vlastně nejen narozeniny. Vánoce taky přece jednou prošvihla. Uletělo jí letadlo z Dubaje. Tenkrát jsem ti bulela do telefonu a pak jsem si nabrečela i do rybí polívky. Táta říkal, že jsem ji přesolila.

Teď už to beru v klidu. Jsme s tátou sehraná dvojka, náhodou! Teda to naše společné malování úplně sehrané nebylo, ale dali jsme to. Táta měl čepici z novin – říkal, že vypadá jako Večerníček. Slušný retro! To malování teda tátovi moc nešlo, takže používal slova… no v televizi by je všechny vypípali. Spíš Nočníček než Večerníček. LOL!

Zítra jdu poprvé do nové školy. Mám to pár ulic od domu. Tyjo! Jsem hrozně moc zvědavá na spolužáky. Říkám si, že když jsme my měli ve škole takovou super partu, tak to tak musí být všude. Vždyť i kluci u nás byli sice paka s milionem poznámek, ale zase s nimi byla sranda. Jsem zvědavá, po kom bude Hugo loudit o přestávce oreo, když tam nebudu já. Asi budeš muset začít nosit oreo ke svačině – nebo aspoň polomáčenky. Ty má taky rád!

Tak takhle dlouhý dopis jsem ještě nikdy nenapsala. Fakt! Ofotím si ho u táty v pracovně a uložím – budu to mít jako takový deníček. Nový život v Praze.

Píše se mi tu perfektně! Mám okno do vnitrobloku. Na parapet mi sedá holub. Jenom jeden. Říkám mu Laura. Občas s Laurou prohodím pár slov. Asi mi hrabe nebo co!

V tom vnitrobloku je pár stromů, tráva a taky gril. Zatím jsem tu teda nikoho grilovat neviděla. Ani se nedivím. Bydlíme v domě, ve kterém si byty pronajímají samí cizinci, co asi pořád jenom pracují a na povalování nemají čas. Jako moje máma. V protějším bytě žijí pán a paní z Německa. Ona nosí překrásný šaty. On zase oblek s kravatou a kufřík se zlatým zámečkem. Oba děsně krásně voní. Vždycky poznám, že jeli výtahem. Ještě jsem je neviděla bez telefonu u ucha. Ani nezdraví. Jenom pořád telefonují. Ale na to, jak jsou vymydlení a načančaní, tak teda mluví – no jako táta, když maloval můj pokoj. Asi si myslí, že jim nerozumím. Ale já vím moc dobře, co říkají! No možná má máma s tou němčinou pravdu!

Tak já končím. Už mě bolí ruka ze psaní a pánev ze sezení.

Na obálce máš naši adresu. Budu moc ráda, když mi napíšeš, co je nového u nás v Týništi a co se děje na statku. Hlavně jak se má Zlatuše! Už se jí zahojil ten zášlap? Asi jo, viď? A co jinak? Těšíš se do školy? Určitě mega moc! LOL!

A když se ti nebude chtít psát, tak zavolej. Ať si nemusím povídat jen s holubem.

A pozdravuj holky!

Stormtrooper a Leia

Zářijové slunce svítí Doris do pokoje. Žluté stěny se zdají být ještě zářivější. Sem tam kocour. Ne opravdový! Vzniklý společným malířským uměním Doris a jejího táty. Budík začne hrát písničku. Doris si přetáhne peřinu přes hlavu. Nenávidí tu trapně dětskou melodii. Nenávidí vstávání. Nenávidí ten pocit, že se přestěhovala z městečka do města. Nemá tu svůj jezdecký oddíl. Nemá tu svoji partu. Nemá tu skautský oddíl. Nemá tu svoje oblíbená místa, kam může vyrazit, když je jí smutno. Nebo veselo. Nezná tu ani živou duši. Jenom dědu. A s tím moc legrace není. Poslední dobou ještě méně než kdykoliv předtím. Doris si nemá s kým popovídat. Jen s tátou. To je sice fajn, ale pro holku, která byla zvyklá trávit každou volnou chvíli s kamarádkami, je to prostě trochu nezvyklá situace.

Táta patrně ještě spí, protože pracuje hlavně v noci. Říká o sobě, že je sova. Doris je ale zvyklá vstávat sama. Přece není malá. Je jí dvanáct a nastupuje do sedmé třídy. Vyhrabe se z vyhřátého pelíšku a šourá se do koupelny. Studená voda na obličej ji probudí. Podívá se na sebe do zrcadla. Pihovatá holka s pořádně načuřeným výrazem. Tak to ne. To by nešlo, řekne si. Když se bude takhle tvářit, tak asi velký dojem na nové spolužáky neudělá a na pokec jí zbyde zase jen ten táta. A holub na parapetu. Vrkú!

V břiše cítí lehké mrazení. Je nervózní. Ale co! To bude dobré. Usměje se na pihatku v zrcadle a vyčistí jí zuby. V chodbě zakopne o banánovou krabici s nápisem „POZOR – PORCELÁN“. V krabici to zarachotí. A sakryš!

V kuchyni ji překvapí táta. Její milovaný táta Aleš, který za všech okolností srší vtipem, a i když mu bude třeba sto let, někde hluboko uvnitř zůstane malým klukem, který využije každou příležitost z někoho si vystřelit nebo provést nějakou lumpárnu.

I když je táta duchem puberťák, po ránu spíš vypadá, jako by mu bylo těch sto roků. Má rozcuchané vlasy, pruhovaný župan a zarudlýma očima, pod nimiž má kruhy černé jako noc, kouká do obrovského hrnku ve tvaru Stormtroopera z Hvězdných válek.

„Dobré ránko, Dorísku,“ usměje se unaveně.

„Tati, co tu děláš?“ diví se Doris.

„Jdeš první den do nový školy, tak tě v tom nechci nechat samotnou. Dáš si kakao? Nebo čaj? Ale bacha, je silnej tak, že by probudil mrtvýho a nakopl i lenochoda!“

Ani nedostatek spánku nebrání tátovi v hravém žertování. Aby ne. Má to v popisu práce. Je totiž herní vývojář. Pracuje hlavně doma, stará se o domácnost a Doris, když máma létá po světě. Což je většina času.

„Mám ti udělat kaši, Dorísku?“ Doris dá tátovi pusu a začne hledat svoji oblíbenou snídaňovou misku. Táta vážně nevypadá, že by měl dost energie. Určitě šel zase spát asi tak dvě hodiny předtím, než Doris zazvonil budík. Tahle práce na počítačových hrách není žádná hračka.

„Půjdu tam dnes s tebou. Ať se mi neztratíš někde v ulicích velkoměsta.“

„Tati, nejsem malá. Jít do sedmý třídy s tátou za ruku? Trochu trapas, ne? Běž radši spát.“

„Neboj, nebudu tě držet za ruku! Půjdu deset kroků za tebou, vezmu si černý brejle a budu dělat, že k sobě nepatříme. Slibuju! Hele, já musím stejně ještě skočit do ředitelny, abych ti vyjednal zvláštní režim.“

„Jakej režim?“

„Doris, musíš mít ještě úlevu z tělocviku. Nebo skončíš o berlích, však to víš.“

Doris se zase načuří. Berle měla skoro půl roku. Po pádu ze Zlatuše, což byla její kobylka, byla Doris dlouho v nemocnici, pak s tátou v lázních, nechodila do školy, a když se konečně vrátila mezi spolužáky, máma rozhodla, že se z městečka Týniště přestěhují do Prahy.

Mámina firma totiž nedávno otevřela pobočku v Praze a máma se stala její ředitelkou. Rozhodování o přestěhování urychlila smrt pražské babičky Irmy. Děda zůstal sám, a i když se snažil, moc tu samotu nedával. Bylo rozhodnuto. Praha volá.

Prý to bude pro Doris lepší. Všechno bude mít u ruky. Lepší školy. Lepší možnosti. Lepší život. Stejně se na koně už dlouho neposadí, říkala máma a asi si i přála, aby se Doris na koně neposadila už nikdy.

Ach jo. Pomyslí si Doris. Máma si nás přestěhuje, a sama tu stejně skoro nebude. Máma se v Praze narodila. Táta tu studoval. Mají tu známé a kamarády ze studií. Ale Doris vůbec nikoho! Nemá tu ani bratrance a sestřenice. Máma je jedináček. Jako Doris. Přišlo jí to děsně nefér, ale co mohla dělat.

„To zvládneme, Dorísku,“ uklidňoval táta Doris, když se dozvěděla o stěhování. A bude to čupr. Tak to on říká. Táta je životní optimista. I když to jako malý kluk taky neměl úplně jednoduché. Ale o tom mluví jen málokdy.

„Neboj, Dorísku, všechno bude čupr. Určitě si brzo najdeš kamarádky,“ pohladí táta Doris po tmavých vlasech a dodá: „Vždyť tebe musí mít každý rád. Jó, kdybych šel do nové školy já, to by byl jinej příběh! Jsem divnej pavouk, kterej se zajímá jen o počítače a hry. Ale ty? Pche! Budeš hned předsedkyně třídy, ty moje lvice!“

Doris se na tátu usměje. On ji vždycky dovede povzbudit. Doris nemůže najít misku na kaši. Táta jí dá mámin velký hrnek. Nechal jí ho vyrobit k svátku. Je na něm napsáno PRINCEZNA MAJA a mámina fotka, na které vypadá jako princezna Leia z Hvězdných válek. Táta je má rád. A mámu taky. Moc. I když jsou taková na první pohled nesourodá dvojice.

„Dáš si banánovou, nebo skořicovou?“ Táta se rozhlíží po jejich nové kuchyni a přemýšlí, kde by tak asi mohly být uložené instantní ovesné kaše. Doris neomylně sáhne do jednoho ze šuplíků. S vítězoslavným gestem zamává sáčkem. Táta uznale zamručí. Doris se v novém bydlišti zatím vyzná lépe než on. Už se vaří voda v konvici a sušená kaše s banánovou příchutí se sype do mámina hrnku.