Tygřík v nesnázích

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Rachel Delahayeová

Tygřík v nesnázích – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro dva tygříky, Elu a Olivera.

– Rachel

Skopičiny

„Budeme dělat opice!“ vykřikla Ela a zamávala rukama. Mrňousové ji napodobili tak nadšeně, že rozlili pití po stole. Frantina se na nejlepší kamarádku zamračila. Ela jí měla pomáhat!

„Nerozdováděj je!“ žádala ji.

„Podívej se na ten nepořádek!“

„Jsme v džungli, Frantino. Co čekáš?“ zeptala se Ela.

Děti se rozesmály.

„Jsme v džungli, Frantino. Co čekáš?“ zopakoval Fredík.

Frantina měla co dělat, aby taky nevyprskla smíchy. Její rozpustilý bratránek Fredík slavil páté narozeniny a pozval své kamarády do Džungle, nového velkého dětského centra, které připomínalo opravdickou džungli. Frantina s Elou přišly Fredíkově mamince pomoct s dětmi, ale když si maminka odešla zatelefonovat, holky se musely o dítka postarat samy. A rázem se většina toho, co bylo na stole, ocitla na podlaze.

„Myslím, že už jsou po jídle,“ prohlásila Frantina.

„Super, tak si konečně můžeme jít hrát,“ zajásala Ela. „Ten, kdo bude u trampolín poslední, je hroch Smraďoch!“

Frantina se rozhlédla po nepořádku v klubovně. Její dobrá nálada byla okamžitě ta tam. Trampolíny zbožňovala, ale přece nemohla odejít a nechat místnost v tomhle stavu.

„Běžte napřed, Elo,“ řekla. „Za chvilku jsem u vás.“

Děti odběhly a Fany začala co nejrychleji uklízet papírové tácky a kelímky. Do klubovny vešel zaměstnanec dětského centra s kbelíkem a mopem.

„Ne, ne, ne. To je naše práce,“ pronesl vlídně a vzal jí tácky z ruky.

„Ale ten nepořádek – je mi trapně…“ Frantina si přečetla pánovo jméno na cedulce. „Pane Lukáši.“

„Nedělej si starosti, jsme na to zvyklí,“ uklidňoval ji. „Jak vám chutnalo jídlo z džungle?“

Frantině zakručelo v žaludku, když si vzpomněla na tácy s ovocem, které zmizelo hned potom, co dorazilo.

„Abych řekla pravdu, ty hladové opičky zbaštily všechno dřív, než jsem si stihla něco vzít!“ odpověděla.

„Na.“ Pan Lukáš jí podal krabičku s pitím. „Tohle je mangový džus. Potřebuješ energii, když budeš celé odpoledne krotit divokou zvěř!“

Frantina se rozesmála a napila se – džus byl úžasně hustý a sladký.

„Radši už půjdu za ostatními, než úplně zdivočí,“ rozloučila se.

Frantina, už bez výčitek kvůli nepořádku, se vydala hledat skupinku s malým oslavencem. Herní centrum bylo obrovské, se spoustou zón s nejrůznějšími aktivitami, Fredíka s kamarády našla na trampolínách. Zaskákali si a pak zamířili do Opičí místnosti. Uprostřed stála obří šplhací konstrukce, která sahala až do stropu a ze všech stran ji obklopovaly záchranné sítě. Ela právě ručkovala po vysokých vodorovných příčkách a Fredík s kamarády ji s nábožnou úctou sledoval zdola.

„Umíš to taky, Fančo?“ zeptal se Fredík.

„Frantina na to nemá sílu,“ zavolala Ela z výšky. „Musíš mít výdrž jako Ela Veliká.“

„Ela Veliká… spíš velká gorila!“ utahovala si z ní Frantina.

Děti se rozesmály a začaly napodobovat vřeštění opic.

„Taková drzost!“ vykřikla Ela a předstírala, že je uražená. Seskočila z prolézačky a rozběhla se za Frantinou. Honila ji kolem dokola tak dlouho, až se obě se smíchem svalily na žíněnku a vyčerpaně lapaly po dechu.

„Hrajte si s námi! Na schovku, na schovku –“

„Dobře, Fredíku, my ti rozumíme!“ rozesmála se Frantina. „Budeme počítat do dvaceti. Jedna… dva… Utíkejte! Tři…“

Fredík a jeho kamarádi nadšeně zaječeli a rozprchli se jako hejno vrabců, aby si našli úkryt. Frantina s Elou si zakryly oči a pokračovaly v odpočítávání.

„Rozběhli se na všechny strany!“ poznamenala Ela, která se dívala skrz roztažené prsty. „Bude trvat celou věčnost, než je všechny najdeme.“

„Tak se rozdělíme,“ navrhla Frantina. „Budeme jako ovčáčtí psi, co nahánějí stádo!“

„Copak musíš do všeho zamotat zvířata?“ povzdychla si Ela dramaticky.

„Jo!“ Frantina se usmála. Milovala totiž zvířata, a až vyroste, chtěla by být veterinářkou. Taky už složila veterinářskou přísahu – slib, že bude pomáhat zvířatům v nesnázích.

Když děvčata napočítala do dvaceti, Ela se vydala kolem obrovské šplhací konstrukce nalevo a Frantina zamířila po špičkách napravo. S očima na stopkách obě dívky pátraly po Fredíkovi a jeho kamarádech.

Dekorace džungle v hracím centru byly úžasné. Stěny zdobily výjevy z pralesa, na stromech seděla plyšová zvířata a všude kolem se nacházely rostliny z plastu a gumy. Jenže kde se schovávaly ty zlobivé děti? Nevypadalo to, že zůstaly v Opičí místnosti.

Frantina začala prozkoumávat další zóny. Zkontrolovala zónu s trampolínami Pružná lesní půda a houpačky v zóně Vrcholky stromů – ale nebylo po nich ani vidu, ani slechu. Potom si něčeho všimla – závěsu z gumových popínavých rostlin. Za ním se skrýval průchod s nápisem Bludiště v hluboké džungli. A odněkud z bludiště zaslechla hihňání. Aha!

„Už si pro vás jdu!“ zavolala a vběhla dovnitř.

Tady byla fiktivní džungle hustější. Kolem vysokých stromů z plastu a bujného kapradí z plsti se klikatily úzké pěšinky. Atmosféru dokreslovaly ukryté reproduktory se zvukovými efekty: šumění deště, opičí vřeštění, cvrlikající ptáci. Hihňání však už Frantina neslyšela.

„Kde jste?“ zavolala, jak postupovala hlouběji do džungle.

Když Frantina dorazila doprostřed bludiště – místu, kde si mohl průzkumník odpočinout –, byla naprosto zmatená. Dětské hlasy už znovu nezaslechla. Ve skutečnosti neviděla a neslyšela vůbec nikoho.

Posadila se na lavičku. Nikomu určitě nebude vadit, když si na chvilku odpočine. Zaposlouchala se do troubení, houkání, vřeštění a dalších zvuků džungle. Potom zavřela oči a představovala si, jaké by to bylo, kdyby v džungli skutečně byla…