Moje upřímná posedlost jménem anorexie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat m ů žete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Lukešová

Moje upřímná posedlost jménem anorexie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Petra Lukešová, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-264-4641-5

ISBN e-knihy 978-80-264-4754-2 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4755-9 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4753-5 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Začátky konce

Abyste pochopili, proč se patlám v nemoci, jako je anorexie, musím vás nechat lehce nahlédnout do mé minulosti na základní škole.

Vždycky jsem byla dobře živená. Doma jsem pokaždé dostávala nášup. A tak jsem se doslova vykrmila na krásných 71 kilo ve svých 10 letech. Když jsem přišla na preventivní prohlídku k boubelaté doktorce, moje máma dostala sprďáka za to, že ze svého dítěte dělá přežrané monstrum.

Dobře si pamatuju, jak jsem si večer – v den mých narozenin – po návštěvě této doktorky schovala pod peřinu želatinové bonbóny, a když celý dům upadl do hlubokého spánku, tak jsem si vychutnávala ovocné příchutě těchto bonbónků. Nebylo to nic výjimečného, takhle jsem se totiž stravovala běžně. Slovo zelenina pro mě bylo sprosté slovo. Ale když někdo zašustil papírkem od čokolády, hned jsem věděla, kam mám zamířit.

Za necelý rok jsem už ale začala šílet. Našla jsem si prvního kluka. Kluka na dálku. Volali jsme si každý den. Co chvilku jsme si posílali smsky, jak se těšíme na večerní volání. Když po dlouhých měsících došlo na náš první videohovor a on mi se zděšením oznámil, že jsem tlustá, začala jsem s tím doopravdy něco dělat. Už jsem nesnesla další posměšky od okolí, že jenom žeru a moje špeky jsou jako pneumatiky. Chtěla jsem žít a vypadat jako dospívající žena. A tak jsem začala hubnout.

Nejdřív nevinně. Ale tak to začíná u každého, kdo měl kdy anorexii. Dosáhla jsem optimální váhy a v jedenácti letech jsem měla kromě svého milovaného kluka na dálku, Romana, i svých zdravých padesát kilo. Jenže ne nadarmo jsem se narodila v květnu a moje znamení Býka vykazuje známky perfekcionismu. Stejně jako cvičení či striktní kalorie jsem si po svém definovala i pojem hubnutí a hubené tělo − jako přesně orámovanou věc, která jako jediná dokáže naplnit moje očekávání spojené se slovem „perfektní“.

Zanedlouho ukazovala ručička váhy už jen čtyřicet kilo a okolí mi začalo tleskat. Do podvědomí se mi začaly dostávat věty: „Konečně jsi hezká,“ nebo „Vidíš, že taky nemusíš jíst jenom tu čokoládu,“ a hlavně: „Když jsi zhubla, mám tě radši.“ Tahle věta mě doprovázela do mých devatenácti let. Vyřkla ji moje nejbližší osoba na světě. Můj Roman. Moje životní touha a dokonalá iluze o šťastném životě. A právě tehdy mi došlo, že úspěšná, milovaná a chtěná budu jenom tehdy, když budu hubnout. Takže jsem v tom pokračovala. Nejdříve na třicet pět kilo. Potom na třicet… a než mi to pořádně došlo, už... už na mě váha křičela svých dvacet devět kilogramů. Moje nejnižší váha, na kterou jsem se dostala ve svých čtrnácti letech.

30 kilo i s postelí. V hlavě zmatek. Nenávist k jídlu je silná. Přeju si zničit svoje tělo.

1. část

KAPITOLA 1

Tichý výkřik Anny

Ležím na posteli, hlava mi z ní visí dolů a mžikem oka zahlédnu pronikavý paprsek světla, který proletí místností. Zavřu zlověstně oči a potichu zabručím.

„Ještě není sedm,“ hučím na mámu.

Ta sáhne na řetízek žaluzií, zatáhne a den se rozprostře po celém pokoji. Od růžové stěny se odráží slunce. Zašimrá mě na nose.

„No tak,“ zabručím a na hlavu si připlácnu polštář. „Vstávám až v sedm!“ burácím a otočím se na bok. Ovane mě lehká vůně čerstvě rozkvetlé levandule. Máma skloní hlavu a dá mi pusu na čelo.

„Je půl osmé,“ dodá.

Prudce sebou škubnu a posadím se na posteli. Peřina letí na druhou stranu měkké matrace.

„Proč mi nezazvonil budík?“

Nervózně skopnu polštář na podlahu a rychle si svlékám bílé krajkové tílko. Odhodím kus látky na křeslo vedle postele a otevřu prostornou skříň.

„Není kam spěchat,“ uklidní mě máma. Sedá si na nafukovací míč vedle psacího stolu a pohupuje se na něm.

„V kolik tam máme být, mami?“ Mrkám na sportovní hodinky na ruce, které ukazují za deset minut osm.

„Do prdele!“ Nahněvaně kopnu do lampy vedle skříně a zběsile si svlékám i pyžamové kraťasy. „Chtěla jsem stihnout před psychoušem trénink.“ Sundávám z ramínka kratičké šaty hořčicové barvy a hodím je přes otevřené dveře skříně.

„Víš, že cvičit nemůžeš,“ pohrozí mi máma a upírá pohled na mé nahé tělo.

Kosti mi trčí do všech stran. Mám pouhých třicet kilo a to děsí i moji vlastní mámu. A to je co říct. S ní jen tak něco nezamává.

„Vypadáš jako...“ těžce polkne, zvedne se a přejde blíž k mé kostnaté hrudi.

„Jako z koncentráku? Jako bych týden nejedla?“ odfrknu naštvaně za ní. „Ne, počkej. Já nejedla už roky,“ ironicky se zasměju a navlékám si růžové kalhotky.

Máma semkne čelisti a zase je uvolní. Zhluboka se nadechne, ale otočí se k odchodu.

„Za půl hodiny vyrážíme,“ dodá tiše.

Otevřu šuplík se spodním prádlem a nahmatám podprsenku maličké velikosti. Mé drobné bradavky vypadají jako knoflíky na prsou velikosti nula. S ubývající váhou mi nezmizel jenom zadek a břicho, ale i prsa. Vypadám jako kluk s ostrými rysy v obličeji. Podprsenku mrsknu na druhou stranu pokoje a naštvaně si zapnu telefon. Nula zpráv. Nula zmeškaných hovorů.

„Víš, kam běž, Romane!“ zakřičím na černý display a praštím s ním o polštář ležící na chundelatém koberci.

Najednou mi zabručí žaludek hlady a samou nervozitou a agresí jdu do kolen. Už zase. Hlad mě ovládá.

V kalhotkách pomalu dojdu k zrcadlu a prohlížím si každý milimetr svého těla. Rozsvítím bodové světlo na stropě a všimnu si tak každého detailu a záhybu. Láskyplně se hladím po kostnaté dlani. Loket si přejedu ukazováčkem až na biceps, který uchopím mezi palec a ukazováček. Takže tady to je zatím v pořádku. S úlisným úsměvem sjedu po břiše pod pupík a chytnu slabou kůží s modřinou podél celého břicha. Jednolitá modrozelená modřina. Sáhnu na ni a přejíždím přes ni prstem. Potom si kleknu na kolena a vší silou zmáčknu to postižené místo. Bolestí vyju a přitom se dívám do stropu, do oslnivého umělého světla zářivky.

„Raz. Dva. Tři.“

Pomalu počítám nahlas a představuju si, že to břicho bude příště zase o něco hubenější.

„Dvacet osm.“

Pokračuju a slza mi stéká po tváři. Nesnáším tu bolest. O to víc nesnáším sebe samu, že si pořád tu modřinu zvětšuji a zbarvuji čím dál víc dotmava. Ale nejde jinak. Posedlost menším břichem a další viditelnou kostí na těle mě pohání natolik, že pro to obětuju všechno, co mám. A tak znovu přes uplakané oči mrkám na plošší břicho a urputně věřím tomu, že mi ten stisk dovolí urvat další kousek špeku.

Seběhnu do kuchyně, kde sedí máma v béžové blůze a ukusuje vánočku namazanou tlustou vrstvou másla. V duchu se otřepu a lituju ji, že nedokáže hladovět jako já. Je mi jí skutečně líto. Otevřu lednici a dívám se do spodní police, která patří jenom mně. Přesné vymezení místa v kuchyni pro moje příbory, talíře i mé potraviny je součástí mého dokonale nedokonalého života. Jedině tak můžu zabránit tomu, že budu přijímat nechtěné kalorie. Co když lžička, ze které jedl táta zmrzlinu, na sobě bude mít pořád trochu zmrzliny? Co když se talíř špatně umyje a do mého zeleninového vývaru bez zeleniny se dostane jejich zahuštěná omáčka plná oleje, mouky a masa?

„Kolikrát jsem řekla tátovi, aby to tam nedával?“

Naštvaně chytnu balení uheráku a praštím s ním o zem. Moje zuřivost se nedá ovládat. Další z věcí, za kterou se nesnáším. Nemyslím mozkem. Přemýšlím jen nad cvičením a nad kaloriemi. A tak pořád kopu kolem sebe. Je to euforie zlosti. Není divu, když každý den přijímám méně kalorií než batole. Jsem rozčílená na celý svět.

„Co děláš?“ Máma ke mně přiběhne a ze země zvedá balení salámu. „Seš normální?“ Rozohněná ve tváři položí alobal se šiškou uzeniny o polici výše. „Nic se ti nestane, když tam budeš mít přes noc něco jiného než bílej jogurt!“ Zakroutí hlavou a odchází si pro hrnek vlažné kávy.

„Až budu chtít přibrat, tak si do svého regálu položím sádlo, jo?“ vyndávám bílou activii a vší silou prásknu do dveří lednice.

„Taky je načase!“ křičí na mě máma, když hledám svoji čajovou lžičku.

Nedívám se na ni. Ale její pohled cítím na kostnatých zádech. Bodá mě do vystouplých lopatek. Moc dobře si uvědomuju, že tím svým hladověním nejvíce ubližuju jí. Vidí, jak jí pomalu umírám před očima. A já bych doopravdy raději umřela, než vědomě začala nabírat.

„Tady je,“ vyndá zlomeně dlouhou lžíci z nádobí a kápne na ní dávku jaru. Opatrně myje kus příboru a podá mi ho do ledové ruky.

„Dík,“ zabručím podrážděně.

Sleduju mámu, jak si stáhne halenku a zastrkuje ji do džínů. Všímám si jejího těla. Jejích boků. Tiše pozoruju každý záhyb pod halenkou a dedukuju, jestli někdy budu mít pár kilo na břiše jako ona. Co když budu mít prsa?

„Nechtěla bys taky?“ bere do ruky vánočku, která leží nakrájená na dřevěném prkénku.

Povýšeně se zasměju. „Nechtěla, mami.“

Černá škodovka parkuje na ulici blízko náměstí. Máma si vyndá sluneční brýle z vlasů a nasadí si je na oči. Pobídne mě, abych vystoupila.

„Jdeme na to.“ Stiskne mi pevně ruku a já přikývnu. „Horší to bejt nemůže,“ dodá po chvilce.

Pokrčím rameny a uhladím si lem šatů, který se mi nařasil. Víc podrážděná než dnes ráno jsem už být ani nemohla. Hlad mi svírá žaludek a mně už zase začíná být na zvracení. Poslední dny jsou fakt peklo. Uvědomuju si, že už ten hlad ani váhu nemám pod kontrolou.

Moc dobře si taky uvědomuju, že jsem víc hubená než ostatní. Že moje nízká váha už není zdravá, ale když se na sebe podívám do zrcadla a vidím ty špeky a povislou kůži, tak se uklidním. Musím hubnout dál. To je moje jediná správná cesta.

Zastavím před budovou s oprýskanou fasádou. Zahrada za malou vilou se hemží pištícími dětmi ze školky. Rozklepanou rukou chytím kovanou kliku a zase ji pustím, nemám dostatek odvahy na to, abych dveře otevřela. Srdce mi buší při pohledu na velký nápis „psychiatrická ambulance“. Vydechnu a obrátím se k mámě pro pusu na dodání kuráže. Vlepí mi polibek na čelo a pohladí mě po culíku stáhnutém modrou gumičkou. To mě trochu uklidní. Rozpustile na mě mrká a ukazuje na prázdnou čekárnu. Opatrně dojdu k jedné z židlí a sednu si.

„Můžete.“

Otevírají se dveře a baculatá paní na mě kývne prstem. Matčina ruka mě pouští ze sevření a pokyne, abych za ní šla.

„Mladá dámo, nevypadáte, že byste nabrala,“ přivítá mě sestřička.

Dívá se na mě přes kulaté brýle a rozvaluje se na otočné židli. Pak se postaví, otevře okno dokořán a do vanilkou provoněné místnosti nechá proudit čerstvý ranní vzduch.

„No sedni si,“ zapne si poslední knoflíček na bílé vestě a upraví si jmenovku. „Doktorka chtěla, abych tě ještě zvážila,“ zívá hlasitě.

Předsune přede mne váhu a zamrká. „Svlékat tě nebudu muset, viď?“

Otočí se na podpatku a kráčí ke kartotéce, aby vytáhla můj tlustý spis. Neochotně sundávám šaty a přehazuju je přes rám židle, na které jsem před chvílí seděla. Prsty se snažím skrýt modřinu na břiše, na kterou zhnuseně upřela pohled.

„To tě někdo kopl?“ Přibližuje se k mé bledé kůži a prsty poťukává po modré podlitině. Kroutím hlavou a přejdu na stříbrnou podložku váhy.

„Tak to nevím, co s tebou,“ odfrkne si, když váha odpípá poslední tón a ukazuje dvacet osm kilo.

„Nora ti řekla čtyřicet kilo a můžeš na střední. Máš na to pár měsíců.“ Podrbe se v červených obarvených vlasech, kde jí prosvítají výrazné šediny.

„Sice jsi o půl roku dříve dokončíla devátou třídu, Einsteine, ale máš se léčit.“

Sedne si naproti mě a dívá se mi upřeně do očí. Protočím je v sloup. Odtáhnu se od ní a rychle si oblíkám šaty, abych zakryla břicho, které mi čouhá z kalhotek.

Vím, proč je na mě tak krutá. Před pár lety jí umřela dcera na anorexii. Nedokázala ji zachránit. Vyprávěla mi to její nadřízená, mistryně světa, buzerující psycholožka. Z nějakého důvodu bych ale od ní čekala větší empatii. Možná i krapet tolerance, že jíst je pro mě stejně tak těžké jako se každé ráno probouzet a myslet na svoje kilogramy na břiše a stehnech.

„Běž,“ ukazuje na dveře před sebou.

Pokyvuju hlavou a poslušně vycházím na chodbu. Máma se automaticky zvedne a jde místo mě ke zdravotní sestře. Vystřídáváme se v pozoru jako pochodující vojáci.

„Dobrý?“ šeptá mi do ucha, když míjí mé téměř bezvládné tělo.

„Jasně,“ mrkám na ni živě a pokračuju přes chodbu do ordinace.

Co jiného mámě můžu dát než přetvářku? Ta jepice za mnou jí stejně všechno vykecá. Dvakrát klepnu na bílé dveře oblepené obrázky od malých děcek.

„Vstup, Péťo,“ duní chraplavý hlas a já se jdu ponořit do spárů pekelných.

Za podlouhlým stolem sedí plavovláska v modravé košili, kterou má přepásanou bílým opaskem s velkou sponou. Nasoukaná do o číslo menších kalhot. Nohu přehozenou přes nohu, kývá s ní v pohodovém rytmu. Na desce stolu se válí několik balení kapesníků a stoh prázdných papírů. Vedle otevřeného okna visí zarámované diplomy z jejích studijních let, které jsou dávno ty tam. Nora Kopecká. Čtyřleté studium na Karlovce v Praze. Atestace na všeobecné psychologii, ale i na lůžkovém oddělení v Litoměřicích, kde sídlí dodnes.

Jako obvykle strká propisku do kapsy od halenky a sedá si naproti do bílého křesla.

„Tak jak jsme se posunuly?“ spustí s tichou vážností v hlase.

„Směrem kupředu,“ odpovím, ale všimnu si svého znepokojení v hlase.

Rozrazí se dveře a baculatá sestra před ni položí růžové desky s mým jménem. Doktorka se po nich natáhne a hned se zase narovná. Ladně otevře šanon a naštvaně se na mě dívá.

„Tak hele,“ spustí, „když to nejde po dobrým...“ Poposedne a urovná si lem na oblečení.

„Dostala jsi náskok a nechodíš už do deváté třídy. Známky máš na výbornou.“ Praští se do stolu kotníkem, ale mne si bolavé místo jakoby nic. „Máš šanci nabrat do velkých prázdnin deset kilo, jinak ti napíšu do zprávy, že seš anorektička, co se mnou odmítá pracovat,“ usmívá se povýšeně. Ironie z jejího hlasu prostupuje celou místnost.

Vyhlašuje válku. Srdce mi buší, ale nepolevuju ve svém železném pohledu. Je to tady. Obávaný boj započal.

„Takže to znamená žádné fitko?“ zeptám se a upřeně jí hledím do očí.

„A žádný běh, jóga ani cokoliv jiného, co tě napadne,“ odpoví.

Z té otázky je celá vedle. Já klidně sedím, ale vnímám, jak se mi zorničky rozšiřují zlobou. Slíbím jí cokoliv, ale jsem si jistá, že si to stejně udělám po svém. Ať se jí to líbí, nebo ne.

„A máma ti bude hlídat jídlo. Nevěřím ti.“ Prsty přejíždí po látce křesla. Na okraji klepá na vrásčitý růžek a výhružně přimhuřuje oči.

„Máte vůbec právo být ke mně takhle hnusná?“ obrátím se ke dveřím, za kterými slyším máminy kroky. Strach se odráží od stěn a zabodává se zpátky do mé nejistoty.

„Pět jídel denně,“ nešetří mě.

Můj kamenný výraz vystřídá úšklebek. „Nechci jíst,“ šeptnu téměř nehlasně.

„Co by ti pomohlo začít fungovat trochu normálně?“ ptá se docela jedovatě.

„Vždycky jsem si přála kočičku bez chlupů. Tu sphynx, ale máma si ji nepřeje. Takže mám smůlu,“ vzdychnu si.

Ona jen pokrčí rameny, jako kdyby ji to vůbec nezajímalo. Píchá mě to hluboko uvnitř. Zase jsem jen prázdná schránka, kterou každý přehlíží. Tak proč se mě vůbec na to ptala?

„Spolu to zvládneme,“ odkládá svůj pichlavý tón a pokládá mi ruku na rozechvělé koleno.

Opatrně na ni pohlédnu a sleduju její kamenný výraz. Nevěřím jí ani slovo. Ani jedno sezení s ní mě neutvrdilo v tom, že jí na mně záleží.

„Hm,“ zabručím do ticha a před sebou už vidím svoje špekaté tělo, které se mi těžko napasuje do oblečení velikosti XS.

Nora podává mé mámě ruku a přeje jí se mnou hodně štěstí. Zve ji ještě na chvíli k sobě do kanceláře. Ocitnu se tak sama v čekárně s chlapcem drobného vzrůstu. Kmitá nohama ze strany na stranu a pohledem těká po celé místnosti.

„Mám pocit, jako bysme seděli před ředitelnou,“ uleví si, když si opatrně dosedávám na židli.

„Tohle je horší než ve škole,“ protáčím oči.

Kluk vyskočí na malé nožky a uličnicky kopne do nástěnky, jejíž roh se odlepuje od stěny. Při druhé ráně padá několik špendlíků na podlahu. Razantně je zvedá a hází si je do kapsy.

„Co s nimi budeš dělat?“ ptám se ho, když sebere poslední.

Bez odpovědi si ho zapíchne do zadní kapsy kalhot, kde mu plandá natržená kapsa. Usmívá se na mě, ale nic neříká.

Dveře ordinace se rozráží a máma mě s pokorným pohledem chytá za ruku a vleče ven.

„Hele!“ volá na mě kluk na poslední chvíli. „Pomáhá mi to, když se táta hádá s ní,“ ukazuje špinavým ukazováčkem na vysokou ženu, která je i ve třiceti stupních ve stínu zahalená do černého overalu.

„Když ji bije, tak si ubližuju, abych pochopil tu bolest,“ krčí rameny.

Otvírám pusu, ale nedokážu vydat ani hlásku. Věnuju mu poslední pohled. Pohled plný bolesti. Okamžitě si začínám vyčítat otázku, kterou jsem mu nemilosrdně položila.

„Tak čau,“ hlesne chlapec a mává na mě zjizvenou paží. Rozpíchaná dlaň od drobných ranek na mě kmitá v přátelském rytmu. S lítostí se na něj pousměju a vyběhnu za mámou na rozpálenou silnici.

„Co se stalo?“ vyhrknu, když konečně stíhám její tempo. Jde tak rychle, že musím vedle ní skoro běžet, abych jí stačila.

„Ta kráva zmalovaná…!“

„Dobře?“ nechápavě podotýkám.

Prudce sebou škubne a zastaví se vedle černého vozu.

„Musela jsem podepsat papír, že veškerou zodpovědnost přebírám já,“ rudne máma naštváním. Opře se o kapotu auta. Posadím se vedle ní na rozpálený plech a dívám se jí do zelenkavých očí. Srší z nich zloba.

„Ale víš co?“ luskne mi prsty přímo před obličejem.

„My jí vytřeme zrak a do příštího sezení naberu, mami,“ říkám s jistotou v hlase místo ní. Ona uznale kývá a přitiskne mě k sobě na hruď.

„Kéž by,“ vzdychá.

„Za půl roku mi bude patnáct, já už ti nebudu na obtíž,“ těžce polknu.

Představa, že už nebudu na obtíž ani sama sobě, ani nikomu na tomhle světě mě uklidňuje. Změní se něco v patnácti? Dostanu rozum? Kéž bych se mohla na chvíli zavřít do prázdna a jen přečkat, až se můj mozek naučí pracovat s tukem, kaloriemi a pošahaným cvičením.

„To mě má uklidnit?“ střelí po mně máma pohledem.

Sedím v prostorné kuchyni a hledím do přihlášek na střední školu do Prahy. Chtěla jsem potěšit mámu a zkusit poprvé jíst, ale jen mi nervózně škube levé oko a nohama kymácím ze strany na stranu. Mámina ladná ruka chytá vařečku a zamíchá odspodu omáčku v bublajícím hrnci.

„Kolik si dáš?“ popadne naběračku a krouží s ní nad sporákem.

Hrdlo se mi svírá. Vím, že se musím najíst. Vím, že překonání strachu z prvního jídla bude to nejtěžší. Ale je to ještě horší, než jsem čekala. S panikou se chytám za břicho, které hlasitě kručí a hlady protestuje. Část mě si po pěti letech hladovění přeje zakřičet na mámu, ať mi naloží plný talíř a ještě mi přidá nášup. Ale mé druhé, anorektické já, které má silnější hlas, mi nedovolí ze sebe vydat ani hlásku.

„Můžeš si nandat první?“ šeptám a pomalu se šourám ke kuchyňské lince.

Dřevěná linka, lemující celou zeď kuchyně, je můj osobní mordor. Dokážu přestat cvičit. Přestat běhat, a dokonce i tolik necvičit břicho. Ale jíst? Jak se to dělá? Zapomněla jsem, jak se zvedá vidlička k ústům a rozžvýká potravina, která je přede mnou připravená k snědku. Tenhle drobný, nadlidský úkol mi připadá horší než vylézt na Mount Everest.

„Jasně,“ odpovídá máma a na jednu stranu talíře si nandává nudle, na druhou bez rozmyšlení omáčku a kousky masa.

Sleduju, jak bez jediného zaváhání olizuje vařečku a nepřemýšlí nad tím, kolik kalorií právě přijme. Málem mi vypadnou oči, když mi ten kus nádobí podá a odchází se svým jídlem ke stolu. Zavane ke mně silná vůně chilli a kuřecího.

„Mami?“ dotýkám se rozechvělou rukou nerezového hrnce a rýpu vařečkou do masa. „Já nechci.“

Třese se mi panikou celé tělo. Mám pocit, že mi srdce padá do kalhot. Přes zakalený zrak už nevidím na horkou plotýnku před sebou. Hlava mi začíná dunět.

Nedokážu to.

Nedokážu to, honí se mi zběsile hlavou.

„Já nemůžu,“ hodím talíř na zem a ten se roztříští na drobné kousky. Vybíhám přes chodbu a obývák do svého pokoje a rychle za sebou zabouchnu dveře. Sesypu se s pláčem na podlahu a lehám si na studené linoleum.

„Tak tý dobře jebe v hlavě,“ zaslechnu tátův hluboký hlas, který doléhá z obývacího pokoje až k mým zavřeným dveřím. Proč to na mě křičí? Proč mi ubližuje? Proč mě nedokáže chápat, nebo alespoň ignorovat?

Po čtyřech se plazím k zrcadlu a zvedám si bílé tílko. Ještě před pár hodinami jsem si byla jistá, že to zvládnu. Že zase začnu jíst, vždyť je to tak jednoduchý. Ale když vidím ty porce, vidím to jídlo, je mi na zvracení a nechci do sebe nacpat ani malý talíř. Prohlížím si svou kůži na břiše. Jsem tak pyšná na svou váhu, že si nedokážu ani v té nejčernější noční můře představit, že by se byť jen o deko zvýšila.