Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Suzanne Enoch: Dědic na obzoru

Vydání první

Copyright © 2022 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2596. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Something in the Heir

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Griffin, an imprint of

St. Martin’s Publishing Group, New York v roce 2022

Český překlad © 2023 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Images and Cover Art Illustration © Lee Avison / Trevillion Images, 2023

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2066-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2067-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Suzanne Enoch

Dědic na obzoru

Mé sestře Nancy –

Děkuji za pomoc s tím, že jsem si našla čas napsat tuto knihu, a že ty ses se mnou dívala na všechny staré filmy s Carym Grantem

(i když tahle část byla moc fajn).

A děkuji Monique i všem báječným lidem ve St. Martin’s, kteří přišli na to, jak usměrnit mé šílenství, přidrželi mě k práci a přitom mi umožnili, že jsem se při psaní této knihy ohromně bavila. Tato kniha popisuje vesnici, a tou jste vy, lidé.

Prolog

Emmeline Herveyová chytila matku za loket. „Slyšela jsem tě dobře, když jsi říkala sestřenici Penelope, že se odstěhujeme z Winnover Hall?“

Lady Anne Herveyová přikývla. „Máme teď ten hezký domek v Bathu. Není důvod držet to dál v tajnosti.“

„Je moc důvodů, proč bychom to měli držet v tajnosti, máti, proboha,“ zašeptala Emmie a odtáhla vévodovu dceru dál od tanečního parketu. „Zvlášť před Penelope. Byla jsem pryč pouhé tři týdny a ty už jsi musela rozhlásit, že Winnover Hall je k mání.“

„Přesně tak. Dala jsem ti tři týdny, aby sis všechno naplánovala, aniž to kdokoli věděl.“

„Ano, ale…“

„Však oni to brzy zjistí. Na začátku sezony jsem napsala vévodovi a víš, že ten nic dlouho nezachová v tajnosti.“

„Nemohl by pro mě udělat výjimku? Winnover je můj domov. Nechci žít v Bathu.“

„Víš, že nemůže. Tak to prostě s Winnover Hall je. A trvá to už od roku 1635, kdy ho získal třetí vévoda z Welshiru. Mám ti ta pravidla znovu odrecitovat?“

„Ne, já je znám. Já jsem tam díky nim až dosud žila. První potomek Ramseyů, který se provdá či ožení, poté co je Winnover Hall prázdný, získá ho na pět let. A pokud se mu během těch pěti let narodí dítě, může tam s rodinou zůstat po celý život.“

„Nebo dokud se nerozhodne žít jinde.“ Lady Anne stáhla Emmiinu ruku ze své paže. „Uvaž, že kdybychom v něm s otcem žili až do mé smrti, byla bys už provdaná a stejně bys ho nemohla získat. Vyšli jsme ti vstříc a počkali, dokud ti nebude osmnáct a nezačneš společensky žít. Už jsi přece dostala nabídky k sňatku.“

„Ano, ale pro žádného muže jsem se ještě nerozhodla.“

„Jelikož se však tvá sestřenice před týdnem zasnoubila, doporučuju ti, aby ses rozhodla hodně rychle. Jinak Winnover skončí v rukou Penelope Ramseyové.“

Penelope. „Ta by nechala polepit všechny stěny růžovými tapetami a knihovnu by použila na výstavu svých klobouků.“ Už jenom když ta slova vyslovila, zanechala jí ošklivou pachuť v ústech.

„Potom navrhuju, abys vážně pouvažovala o těch třech nabídkách, které jsi dostala, a jednu z nich přijala. A pospíšila si s tím.“ S lehkým polibkem na dceřinu tvář se lady Anne vzdálila a šla si popovídat s hostitelkou.

Emmie zůstala na místě a sledovala, jak se plní taneční parket. Přes všechny protesty věděla, že by bylo zbytečné, kdyby poprosila dědečka, současného vévodu, aby jí Winnover Hall věnoval, přestože tam žila po celý svůj život. Nejen že byl známý jako starý zarputilec, ale také většinou své rodiny pohrdal – proto bylo zvláštní, když je žádal, aby všichni měli potomky, pokud od něj chtějí dostat jakýkoli druh požehnání. Chtěl, aby jeho rodová linie pokračovala, jak řekl, v naději, že alespoň jeden z jeho potomků bude zatraceně za něco stát.

Proboha, ale tady se jednalo o Winnover Hall. Ten dům i pozemky byly centrem jejího života. Rodiče jí měli dát ještě několik týdnů k dobru. Ale takhle bude zítra každý svobodný člen její velké, soutěživé rodiny vědět, že Winnover Hall lze poprvé po dvaceti letech získat.

Penelope měla před ní rok náskok, protože nyní začínala svou druhou společenskou sezonu, ale zatímco předtím na rozdílu v jejich věku nezáleželo, nyní rozhodně ano. Nebo spíš záleželo na tom, že Penelope měla k dobru celý rok, kdy mohla shánět ženicha. Nyní se jí podařilo ulovit Howarda Chase, druhého syna vikomta. Hlupáka Howarda Chase s tlustými tvářemi.

Zatímco o tom uvažovala, někdo jí sevřel paži. „Upřímnou soustrast,“ prohlásila Penelope Ramseyová a stiskla jí ruku. „I když si myslím, že se ti bydlení v Bathu bude líbit.“

Emmie se nadechla, aby byla schopná se usmát a políbit sestřenici na tvář. Určitě nebude bydlet v Bathu se všemi těmi staříky a stařenkami v bílých parukách. Ale nic z toho Penelope nepoví. „Musím říct,“ prohlásila nahlas, „že jsme našli dobré místo, které vyhovuje otci kvůli jeho zdraví. Díky tomu jsem i já spokojená.“

Penelope trochu přivřela oči. „Očekávala jsem, že se budeš válet po podlaze a lomit rukama, když musíš opustit Winnover. Přece nemůžeš být spokojená s tím, že odtud musíš odejít.“

Ach, Penelope. „Bude mi samozřejmě moc chybět. Ale nemůžu ignorovat to, co se tu děje. Byla jsem pryč pouze tři týdny a ty už jsi zasnoubená. Přestože si přeju, aby matka uchovala naši situaci o trochu déle v tajnosti, všichni víme, že to jinak nešlo.“ Vzdychla si. „Budu na tebe hrozně žárlit a doufám, že mě občas pozveš, abych navštívila Winnover – i tebe samozřejmě.“

Sestřenice jí naposled sevřela paži a narovnala se. „Samozřejmě že se musíš přijet podívat na Howarda a na mě ve Winnover Hall. Ale ne hned. Mám už tolik nápadů na jeho vylepšení a chci, abys ho viděla, až bude v celé kráse.“

Emmie se přestala usmívat. „Nevím, že by potřeboval moc vylepšení, ale bude tvůj. Přeju ti…“ Otřela si jedno oko. „Přeju ti všechno nejlepší, Pen.“

Tím opravdu sestřenici potěšila. Emmie viděla v jejím širokém úsměvu nezastřenou chtivost. „Ach, ty jsi milá,“ cukrovala Penelope. „Ale tamhle je Howard!“ Zamávala na něj. „Musím mu říct ty dobré zprávy.“

S tím se od ní otočila, až jí růžové hedvábné sukně zavířily. Emmie svou sestřenici ještě chvíli pozorovala a potom prudce vydechla. „Hloupost,“ zamumlala si pro sebe. Penelope a Howard nyní budou trávit spoustu času plánováním nádherné svatby a jejich ještě nádhernější budoucnosti ve Winnover Hall.

Až na to, že Winnover Hall patří jí. Emmie to věděla a cítila v každé kapce krve i v každé kosti. Dýchala pro něj, snila o něm a milovala ho. Penelope jí ho nemůže vzít. Ale to znamenalo jedinou věc. Sňatek. A rychle.

Dostala už tři nabídky a všechny je odmítla. Tak přece postupuje každá mladá dáma na začátku společenské sezony. Teď však měla kvůli své upovídané matce se sezonou konec.

Narovnala ramena a začala procházet plesový sál i přilehlé salony. Neukončila dvě školy a nenaučila se tři jazyky jenom proto, aby byla vyhozena z vlastního domu kvůli sestřenici bez vkusu – či špatnému načasování.

Za deset minut však musela připustit, že dnes večer nepřijme žádost o ruku od žádného z těch tří gentlemanů, jelikož ani jeden z nich nebyl přítomný. Mohla by zařídit náhodné setkání s jedním z nich na zítřek, avšak Penelope si může kdykoli uvědomit, že Emmie by se nikdy nevzdala Winnoveru bez boje. A se zvláštním povolením by se mohla stát Penelope Ramseyovou Chaseovou od této chvíle do tří dnů.

Ozvaly se počáteční tóny valčíku a ona ani neměla partnera, s nímž by šla tančit. A tamhle se objevila Penelope, samý úsměv a vzrušení, a táhla Howarda na parket. Zatraceně.

„Kdyby se se mnou někdo chtěl vsadit, že Emmeline Herveyová bude stát na kraji tanečního parketu, zatímco hrají valčík, přišel bych o hodně peněz.“

Emmie se otočila a usmála navzdory svému neklidu. „Ty se nesázíš, Wille Pershingu.“

William Pershing kývl hlavou, až mu pramen tmavě hnědých vlasů spadl přes jedno oko. I všechno ostatní na něm vypadalo stejně neuspořádaně. Kravata vyhlížela, jako by měla nějaké postranní úmysly, a kabát, jako by chtěl být co nejdřív ze dveří venku. Na prstech měl dokonce inkoustové skvrny. „To je pravda,“ přisvědčil. „Ale tancuju, pokud jsi ochotná riskovat, že ti pošlapu prsty na nohou.“

Takový byl Will, roztržitý, ale vždy dobrosrdečný. A dnes večer ji zachránil, aby nevypadala jako nějaká čekanka. „Ty jsi dar od pánaboha, příteli,“ usmála se a přijala jeho nataženou ruku.

„To jsi jediná, která si to myslí,“ okomentoval to a při jeho úsměvu Emmie málem zapomněla, že jsou prakticky sourozenci. „Matka na mě před chvílí vrhla jediný pohled a pouze zavrtěla hlavou.“

Emmie se zasmála. „To jenom proto, že jsi tak blízko tomu být úchvatný. Stačilo by trochu se učesat, upravit a nasadit ten napůl nepřítomný pohled, a byl bys neodolatelný.“

Will zvedl jedno obočí a položil jí ruku kolem pasu. „Pokud je tohle důvod, proč mě ženy neobletují, raději zůstanu tak, jak jsem, a budu sám sebou.“

„Dobrá, já jsem tě vždycky obdivovala, takže si nijak nestěžuju.“

Na okamžik na ni pohlédl, než se s ní začal točit na tanečním parketu. „Máš zajímavý způsob, jak si hrát se slovy, Em.“

Kousla se do rtu, aby se tolik neusmívala, když tancovali vedle Penelope. Předpokládalo se přece, že je smutná, vystrašená a vůbec si nehledá manžela. „Viděla jsem před chvíli tvou matku,“ poznamenala, když minuli sestřenici. „Ještě pořád se snažila přesvědčit mou matku, aby s ní zajela na snídani do kavárny.“

„Ano, obávám se, že po kávě se cítí odvážná a je rozhodnutá, že ten zvyk naučí i všechny své kamarádky.“

Zatímco tančili v rytmu valčíku a ostatní tanečníci pluli kolem nich, vrátila se ke svému plánu. Přišla na dalších několik gentlemanů, ale žádný z ní nebyl tak unesený, aby ji dnes večer požádal o ruku. „S tebou taky není žádná legrace, Wille, musela jsem si najít jiné společníky na vyjížďky koňmo.“

Will pokrčil rameny. „Oxford a praxe u lorda Howvertona. Ale mohl bych si vyšetřit čas na jednu či dvě vyjížďky, pokud chceš. Jsme sousedé.“

Jelikož ho Emmie poslouchala jen napůl, přikývla. „Samozřejmě. Musím vědět, jestli se lord Howverton vůbec někdy usměje.“

„V mé přítomnosti nikoli,“ zašklebil se. „Lobbuje, aby mohl rozšířit všechny plavební kanály mezi Londýnem a Walesem. Urychlí se tím dodávka uhlí i železa. Stojí proti všem toryům v Parlamentu, ale už nemůžeme dále ignorovat tento druh pokroku, jelikož nás to sráží dolů.“ Will Pershing byl pouze o dva roky starší než ona, ale co se týkalo politiky a stavu království, byl vážný jako hrob. Kdyby tak věnoval stejně tolik pozornosti svému oblečení. „Ale ty u něj děláš praktikanta? Určitě si zasloužíš něco lepšího, Wille.“

„Obávám se, že já nejsem nikdo. A cituji: ‚jsem příliš mladý, abych pochopil rozdíl mezi nutností a módním bláznovstvím‘.“

„Nesmysl. Ty pouze potřebuješ někoho, kdo ti připomene, že musíš člověka nejdřív něčím okouzlit, než se ho budeš snažit přesvědčit, aby otevřel peněženku. A možná i mladou ženu, která se zná se spoustou manželek vládních tajemníků a členů Parlamentu.“

„Ach, tak potom bychom se já a ty mohli stát partnery, Emmie. Ty bys dokázala okouzlit i samotného Midase, aby věnoval své zlato na dobrou věc.“

Znovu se usmála. „Scházel jsi mi ty i tvé komplimenty.“

Když se na ni usmál v odpověď a v jeho světle zelených očích se objevilo pobavení, něco ji napadlo. Will Pershing byl přes svůj neuspořádaný zevnějšek hezký mladý muž, vysoký a dobře stavěný, i když stále ještě trochu neohrabaný. Všechny její kamarádky ho pokládaly za vážného a nesmělého, protože neuměl flirtovat ani si povídat jen tak o počasí, zatímco ona poznala, že se tím prostě jen nechce otravovat. Všichni věděli, že jeho budoucnost spočívá v politice, buď v Parlamentu, nebo v práci pro některý státní úřad. Nepřekvapilo by ji, kdyby jednou zaslechla, že ho zvolili ministerským předsedou. Už od dětství byli sousedé a kamarádi. On ji dokonce v minulé sezoně požádal o ruku, ona však na něj takhle nemyslela.

Ach. Ach.

William Pershing.

Proč ne ona a Will Pershing? Emmie si chtěla udržet domov a Will zjevně potřeboval manželku, jež by ho povzbuzovala, aby se pečlivěji oblékal a snažil se být okouzlující. Pomáhala by mu otevírat dveře, které by mohl najít zavřené kvůli svému mládí či kvůli tomu, že měl dost hluboko do kapsy ani neměl vznešené předky.

Potlačila vzrůstající nervozitu. Rozumově byla víc než připravená pro manželský život. Kromě obvyklého vzdělání, týkajícího se domácnosti, věděla, jak reprezentovat sebe i svého manžela, aby se stali oblíbenými mezi haut ton . Uměla mluvit s lidmi výše i níže postavenými a věděla, kolik ratafie a madeiry může vypít, aby měla stále ještě všech pět pohromadě. Zrovna tak zvládla suverénně připravit večeři pro dva i pro dvě stě. Opravdu v tom byla učiněnou umělkyní a znalkyní společenských nuancí.

Jiné dámy jejího věku mohly toužit po opravdové lásce, ale pokud by se z ní stala paní Pershingová, získala by jedinou věc, po níž její srdce skutečně dychtí – Winnover Hall.

„Zlaťák za tvé myšlenky,“ zamumlal Will a naklonil zlehka hlavu na stranu, jak na ni hleděl ze své výšky.

Ach ano. Will. Opravdu ho kvůli tomu všemu potřebovala. Na okamžik zavřela oči a zhluboka se nadechla. Bylo to pouze na zbytek jejího života. „Vyprávěla jsem ti o Winnover Hall.“

„Ano. Vždycky jsem ho chtěl vidět. Popisuješ ho velice živě.“

„Ale teď o něj můžu přijít. Navždy.“

Zkrabatil obočí. „Co se stalo? Jsou rodiče v pořádku?“

„Stěhují se kvůli otcově zdraví do Bathu. A Winnover v podstatě stále vlastní dědeček.“

„Vévoda z Welshiru.“

„Ano. A ten… má svá pravidla, kdo tam může žít. Má to být první člen rodiny, který se nyní provdá či ožení.“

Zatímco Will tu zprávu zpracovával, Emmie sledovala jeho obličej. Vždycky mu to rychle myslelo, a ona doufala, že ji nezklame ani tentokrát. Pokud něco nechtěla, tak vypadat hloupě.

„Tvá sestřenice Penelope Ramseyová právě přijala nabídku k sňatku od Howarda Chase, ne?“

Emmie přikývla. Překvapilo ji, že o takové společenské události vůbec ví. „Ano.“

„Takže Winnover je nyní její?“

„Ještě ne. Je zasnoubená, ale ještě není provdaná.“

„Aha.“

Nyní se s ní otáčel po parketu mlčky. Hledá snad způsob, jak ji odmítnout, aniž by zranil její city? Nebo ji ještě nepochopil? Znovu se nadechla. Decentnost je pro lidi, kteří mají dost času. „Měli bychom se vzít, Wille. Ty a já. A Winnover Hall by byl náš. Nachází se jenom jeden den cesty od Londýna, což je mnohem praktičtější než tvůj Arriss House v Yorkshiru, když se chystáš pracovat pro vládu.“

Tvář mu zbledla a Emmie cítila, jak mu pod její rukou ztuhlo rameno. „Já…“

„Byla bych pro tebe perfektní partnerkou,“ tlačila na něj. „Jen si to představ. Znám spoustu lidí, můj dědeček je vévoda a měli bychom vydatný příjem z Winnoveru. Naše politické večeře by se staly v Londýně šlágrem. I ministerský předseda by mohl s námi každou středu večeřet.“

„Takže ty…“

„Věnovala bych všechny hodiny bdění tomu, abych ti zajistila úspěch,“ pokračovala, než se mohl od ní osvobodit a utéct. Ano, přepadla ho, a ano, chová se hrozně sobecky a pošetile, ale mínila to vážně. Výměnou za možnost žít ve Winnover Hall by udělala vše, co by bylo v její moci, aby mu napomohla k úspěchu v politice. „Nelitoval bys toho, Wille.“

„To…“

„Prosím, uvaž…“

„Buď už zticha, ano?“ protestoval a odtáhl ji z tanečního parketu tak rychle, že se málem srazili s dalším párem.

„Vím, že to zní šíleně, ale…“

„Emmie. Dovol mi, abych nad tím chvíli přemýšlel, ano?“

„Ach, jistě. Ano.“

„Děkuju.“ Nadechl se. „Tak. Ty si mě chceš vzít, abys mohla udržet Winnover Hall jako svůj domov, je to tak?“

Čas na romantiku v jejím životě skončil dřív, než začal. Ale pro Winnover by takové přátelské a pracovní partnerství brala. „Ano.“

„A náš sňatek by to splnil?“

„Pokud se vezmeme dřív, než se provdá Penelope. A mělo by se nám do pěti let od sňatku narodit děcko, abychom si ten dům udrželi.“

„Tvůj dědeček je šílenec, Emmie.“

„S tím souhlasím, ačkoli Winnover se takto předával z generace na generaci.“

„Proč já?“

Nevěřil by jí, kdyby mu předhodila něco o dlouho doutnajících romantických citech. Přestože ji to jako malou holčičku k němu táhlo, to bylo už před dávnými časy. V posledních dvou letech spolu jen stěží promluvili. „Protože jsi přítel a protože bych díky tobě mohla využít svůj talent k dobrému účelu,“ pravila. „Nepotřebujeme žádné dvoření, můžeme se rychle vzít, jelikož chápeme motivy jeden druhého. Politický úspěch pro tebe a Winnover pro mě.“

„Máš i jiné ctitele.“ Znovu se rozhlédl po sále. „Aha. Žádný z nich tu dnes není, že?“

Takhle to dopadlo, když nechtěla, aby to znělo příliš zoufale. „Williame Pershingu, pomůžu ti, aby se z tebe stal vysoce ceněný člen naší vlády. Přísahám. A nadto budeš sídlit v nejkrásnějším domě na světě. Nebudeš ani na okamžik svého rozhodnutí litovat. Ale potřebuju, aby ses rozhodl. Dnes večer.“

Pohlédl na ni svýma zelenýma očima a ušklíbl se. „To není…“ Poté znovu zavřel ústa a ona téměř viděla, jak přemýšlí a bezpochyby logicky probírá důsledky obou rozhodnutí. Nakonec se napřímil a podal jí ruku. „Potřebuju získat povolení tvého otce, nebo jim prostě řekneme, že se vezmeme tak rychle, jak se mi podaří sehnat v Canterbury zvláštní povolení?“

Emmie mu sevřela prsty a jen stěží se zdržela toho, aby ho nepolíbila na tvář. „Ach, děkuju ti, Wille. Nemáš představu… Děkuju.“ Může zůstat ve Winnoveru. Bude její – a Willův – po zbytek jejího života. S úsměvem se setkala s jeho zrakem, ale pro jednou nedokázala určit, co vidí v jeho pohledu. Přestože jí učinil velkou a neočekávanou službu.

„Myslím, že spolu budeme mít výborné… partnerství,“ prohlásila. „Nebudeš mít důvod toho litovat.“

„Samozřejmě že ne.“

Dokázala to. Teď už potřebovali pouze zvláštní povolení, duchovního a kostel rychleji, než si Penelope uvědomí, že ji přechytračili. Ale když si dokázala najít manžela za jeden večer, ostatní už bude snadné.

1. kapitola

O osm let, čtyři měsíce a třináct dní později

Emmeline Pershingová upila čaje a poté šálek s úsměvem postavila. „Tvůj úspěch v charitativní činnosti u horníků je obdivuhodný, Barbaro. Nemám tušení, kde bereš trpělivost na všechnu tu byrokracii.“

Barbara, lady Grahamová, se na ni usmála. „Převážně záleží hlavně na tom, abys přikývla ve správný okamžik, má drahá. Nech muže, aby se hádali, dokud se nevyčerpají, a potom přikývni tomu, jehož nápady dávají největší smysl. Následný úsměv téměř vždy zajistí podporu a souhlas.“

Emmie s úsměvem pokynula číšníkovi. Už se chystaly k odchodu. Hostinec U Modré růže měl stoly rozmístěné dost daleko od sebe, takže dokonce i v nejrušnějším odpoledni si tu lidé mohli v klidu povídat, aniž by člověka někdo polil nebo aniž by ho bylo slyšet. Díky tomu byl perfektní právě pro takové pozdní obědy. „A taky stupeň trpělivosti, kterou s ním musí člověk mít. S lordem Grahamem to také tak funguje?“

„Ano, kromě nepatrných výjimek.“ Barbara se napila čaje. „Neříkej mi, Emmie, že ty nezlomíš pana Pershinga úsměvem. Tomu bych nevěřila.“

„Má šance, abych tak učinila, závisí na tom, jestli pan Pershing vůbec vzhlédne od papírů, kterými je vždy úplně fascinovaný. Kdybych ho uměla přesvědčit, že není jediný, kdo rozumí tomu, že jedna hloupá silnice v Africe může zlepšit nejen britský obchod s kořením, ale i naše vztahy s půlkou Evropy, byl by mnohem přístupnější, abychom brzy uspořádali večírek pro naše přátele a sousedy.“

„Já mám tvé večírky opravdu ráda, Emmie.“ Baronka se k ní naklonila. „A s Edmundem o té silnici promluvím. Je tvrdohlavý jako mezek, ale má opravdu rád, když Británie vydělává. A mě má taky rád.“

Ach ano, lord Graham byl své ženě opravdu oddaný. A právě proto Emmie obědvala s Barbarou, bez ohledu na velice konzervativní politiku lorda Grahama. Položila si ruku na srdce. „Jestli lord Graham podpoří silnici pana Pershinga, Barbaro, troufám si říct, že o nadcházejícím večírku ve Winnover Hall se bude mluvit po celou společenskou sezonu, jestli ne dvě.“

Dámy vstaly a Barbara jí potřásla pravicí. „Když mi slíbíš, že paní Brubbinsová upeče ten výtečný ostružinový koláč, můžeš to považovat za hotové.“

Emmie naklonila hlavu na stranu. „Možná že bych mohla kuchařce říct, aby ti ten koláč poslala hned zítra, abys nemusela čekat.“

„Právě proto tě tak zbožňuju, Emmie.“

Když Emmie vyšla z hostince U Modré růže, který se nacházel ve vesnici Birdlip v srdci Gloucestershiru, připojila se k ní její komorná Hannah. „Předpokládám, že to šlo dobře,“ zašeptala.

Nastoupily do čekajícího kočáru. „Ano. A po večeři s Hendersenovými dnes večer doufám, že pan Pershing bude mít podporu, kterou pro svou silnici potřebuje.“

„To jsou výborné zprávy, madam.“

Slíbila přece panu Pershingovi, že mu bude pomáhat v jeho úsilí v politice a sledovat jeho úspěchy. Pokud se toho týká, řekla si, všechno jde jako po másle. Opřela se a dívala se z okna, zatímco kočár projížděl zatáčky a poté začal stoupat do pozvolného kopce k Winnover Hall. Metoda, kterou si s panem Pershingem vypracovali během uplynulých osmi let, fungovala dobře. V krátkosti, ale bezchybně dali dohromady své oddělené kalendáře a jeho záležitosti, aby sjednotili postup při podobných akcích, jako byla dnešní večeře. Tady na venkově nebylo těchto společných podniků tolik, ale ona si opravdu užívala celý ten čas, kdy se mohla vzdálit od rušné londýnské politické a společenské sezony.

Když se zastavili na konci příjezdové cesty, majordom jim otevřel dvířka kočáru a pomohl jí vystoupit. „Doufám, že to byl příjemný oběd, paní Pershingová,“ poznamenal Powell a následoval ji do domu, kde přijal její šál. „Viděl jsem obraz, který jste nechala pověsit v jídelně, a připomněl jsem panu Pershingovi, že dnes v šest večer přijedou na večeři Hendersenovi. Má sklon nevnímat čas, když si vyjde na lov.“

„Ano, to má. Troufla bych si říct, že by nejraději spal venku pod nějakým keřem, kdyby mohl, jen aby mohl co nejdřív ráno vstávat.“

Emmie nejezdila na hony, ale měla ráda procházky po lesích a loukách kolem Winnover Hall. Koneckonců tu vyrostla, chodila po zdejších cestičkách a sbírala jablka v sadu, dokud jí to matka nezakázala, že tak se nechová pravá dáma. Potom už nemohla lézt po stromech ani rybařit ve velkém rybníku za domem. Žádné jiné místo v Anglii nemělo takový výhled na vlnící se kopce a zelené pastviny, na nichž porůznu rostly duby či jilmy a kde v trávě kvetly luční květiny… Nic na světě nevyvolávalo v jejím srdci takové štěstí jako tato tisícovka akrů v Gloucestershiru.

Ráno umístila vázu s podzimními růžemi v ranním salonu a jejich kořeněná vůně naplnila celý předek domu. Ano, Winnover Hall s dřevěnými trámy, žlutými cotswoldskými kameny a cihlovými krby byl nejlepším místem na světě. A ona v něm byla paní.

„Připomeňte, prosím, paní Brubbinsové, že Hendersenovi jsou abstinenti. Takže žádné víno do vývaru. Ani na stůl. Ať začne v půl páté s přípravou marocké kávy. Její vůně bude hostům příjemná. A po večeři si ji vypijeme. Ach, a slíbila jsem lady Grahamové, že jí zítra pošleme její oblíbený ostružinový koláč.“

Káva navodí po večeři začátek diskuse pana Pershinga týkající se severoafrických obchodních cest a smluv. Nechal jí seznam věcí, které chce probrat s panem Hendersenem, jenž byl vlivným členem Dolní sněmovny, a Afrika se dostala na první místo.

Přestože se Emmie moc nevyznala v afrických jídlech, existovaly i jiné způsoby, jak obrátit konverzaci k určitému tématu. Proto požádala Powella, aby odstranil obraz Thomase Lawrence, visící v jídelně, na němž byla pastýřská scéna z Gloucestershiru, který s panem Pershingem dostali jako svatební dar od jejích rodičů, a nahradil ho výjevem s divokými slony, kterýžto obraz zanechal její prastrýc Harry Ramsey na půdě. Ten se hodil k večernímu tématu mnohem lépe.

Majordom přikývl. Věneček vlasů, který mu začínal u spánků a obtáčel mu hlavu, měl nyní už silně prošedivělý.

„Dohlédnu na to. A právě přišla pošta. Máte tam dopis od Jeho Milosti.“ Donesl jí poštu na stříbrném tácku. Zmíněný dopis ležel nahoře.

Srdce jí poskočilo. S dědečkem si dopisovali, ale nemohla říct, že je to něco, nač by se těšila. Ale povinnost je povinnost. Vzala dopis z tácku a otočila ho. Pohromadě ho držela pečeť vévody z Welshiru, obtisknutá v červeném vosku. Dědečkův dopis vždycky vypadal impozantně, ačkoli jeho obsah často spočíval v tom, že „nesouhlasím s lordem Tím-a-tím, prosím, nestýkejte se s ním víc, než je skutečně nutné“, a podobně.

Zlomila pečeť. „Ach, díky bohu,“ zamumlala, když přelétla první odstavec. „Málem jsem zapomněla, že Jeho Milost má příští měsíc narozeniny. Vévoda z Welshiru naštěstí není člověk, který by riskoval, že na to někdo pozapomene.“

„To jsou jeho sedmdesátiny, že?“ zeptala se Hannah.

„Ano.“ Avšak jak četla dál, úleva se změnila ve velký, těžký balvan. Ach proboha, ach proboha, ach proboha.

„Paní Pershingová, je vám dobře?“ zeptala se komorná a zamávala Emmie rukama před obličejem. „Neměla bych vám něco přinést? Nepotřebujete si sednout?“

Emmie se přidržela stěny, aby neztratila rovnováhu. „Já… Ne… děkuju ti, Hannah.“ Vykouzlila na tváři úsměv. „Nic se neděje. Jenom potřebuju na něco dohlédnout. Budu v ranním salonu. Prosím, nevyrušuj mě, jen mi přijď oznámit, jakmile se vrátí pan Pershing.“

„Samozřejmě, madam. Určitě se cítíte dobře?“

„Ano. Ano. Je mi naprosto dobře.“

Komorná odešla a ve tváři se jí mísila starost se špatně skrývanou zvědavostí. Emmie zašla do ranního salonu a zavřela za sebou.

Ve chvíli, kdy se ocitla sama, přešla k oknu a přečetla si dopis podruhé. Rozhodně nepotřebovala špatně si vykládat nějakou nevinnou frázi a vidět záhubu tam, kde žádná nehrozila. Avšak slova napsaná dědečkovým uvolněným rukopisem zůstala taková, jak je přečetla poprvé. Ta prokletá věta byla uprostřed stránky, kde ji nemohla vynechat při čtení ani tvrdit, že si jí nevšimla. Proto by nemohla předstírat, že ji neviděla, a přesto odpověděla na zbytek dopisu.

Ach, to je velice špatné. Po osm let úspěšně žila v manželství s panem Pershingem. Ve společnosti byli všeobecně uznáváni a dobře přijímáni. Měla své zájmy a své přítelkyně, většinu z nich si pečlivě vybrala kvůli politickým postojům jejich manželů, otců nebo bratrů. Will chodil do klubů a pracoval pro vládu. Oba vystupovali jako řádní, spořádaně žijící lidé, jimiž také byli.

Teď je však po všem. Zatím sice ještě ne, jelikož nyní je jediná, kdo ví o budoucí tragédii. Byla tu však jedna věc, s níž musela seznámit manžela, a potom… Ach proboha, potom bude po všem. Budou se jí vysmívat, zničí ji, budou o ní klevetit a nakonec ji ignorovat, dokud na ni nezapomenou. A spolehlivý gentleman, pan Pershing, který neučinil nic, aby si takové odsouzení zasloužil, bude čelit stejným důsledkům.

Emmeline vstala, zmačkala dopis v ruce a rázovala po pokoji, dokud se neocitla proti skříňce s likéry. Dodržovala pravidlo, že nepila nic silnějšího než ratafii, ale teď si nalila plnou sklenku whisky a rozhodla se, že její soukromý zákaz nyní neplatí. Teď budou veřejně odhaleny její mnohem méně omluvitelné nedostatky.

To však nebylo ještě to nejhorší. Ten dopis znamenal, že její – jejich dny ve Winnoveru končí. Její dům. Velká knihovna se šesti okny s výhledem na zahradu a rybník za ní. Vůně jablečných sadů, jež se k nim nesla s větříkem za podzimních odpolední. Tento půvabný ranní salonek s teplými žlutými tapetami a pohodlnými zelenožlutě pruhovanými křesílky. To všechno teď půjde k čertu – nebo spíš k sestřenici Penelope, což bylo skoro totéž.

Když někdo zaklepal na dveře, polekaně vyskočila. Jak dlouho už tu sedí? Emmeline dopila druhou – nebo už to byla třetí sklenka – té odporné lihoviny, než se ozvala: „Ano?“

Do salonu nakoukla Hannah. „Pan Pershing je ve stáji,“ informovala ji a oči se jí rozšířily při pohledu na poloprázdnou láhev. „Nechtěla byste trochu čaje, madam? A paní Brubbinsová vaří tu kávu, o níž jste mluvila, jestli byste chtěla něco silnějšího.“

Emmeline mávla rukou. „Ne, ne. Marockou kávu schováme pro hosty. Proto jsem ji koupila. Jenom řekněte panu Pershingovi, že si s ním přeju mluvit. Počkám na něj tady.“ Nyní už se cítila vyrovnaněji. Možná ta whisky přece jen není tak špatná.

Jakmile se dveře zavřely, přešla k oknu a opřela se o parapet, poté se přemístila ke krbu a opřela se loktem o krbovou římsu. Ne, možná bude nejlepší, když si sedne ke klavíru. Urovnala dopis, který předtím zmačkala, a přitiskla si ho ke stehnu. Tak. Teď vypadá klidně.

Dveře se otevřely. „Chtěla jste mě vidět?“

Nepříhodně si pomyslela, že William Pershing je muž, který by byl velice hezký, kdyby se pořád netvářil tak vážně. Tmavé vlasy mu rozcuchal vítr a stále ještě měl na sobě lovecký oblek. Velice dobře padnoucí lovecký oblek. Slabý zápach střelného prachu se začal mísit s podzimními růžemi ve váze, což byla poněkud zneklidňující kombinace.

„Tak co je, paní Pershingová?“ naléhal na ni manžel s jednou rukou stále na dveřích, jako by chtěl dát jasně najevo, že je na cestě někam jinam. „Rád bych se před večeří s Hendersenovými umyl a upravil,“ dodal poněkud zbytečně.

Emmie otevřela ústa a zase je zavřela. Jak mu má povědět, že bude mít zničený život? Začni dobrou zprávou. „Lady Grahamová si je jistá, že starý lord Graham podpoří tu vaši silnici.“

Naklonil hlavu na stranu a krátce se ušklíbl. „Nejste opilá?“

„Cože? Ne, samozřejmě že ne.“ Znovu uhladila vévodův dopis. „Já… my… žijeme v partnerství, které nám oběma vyhovuje. Souhlasíte s tím?“

„Ano. Jste pro mě neocenitelnou pomocnicí, přesně jak jste slíbila. Proč?“ Pan Pershing vešel do salonu a tiše za sebou zavřel dveře.

Ano, dával si stejný pozor na klevetivé jazyky jako ona, což byl jen další důvod, proč jejich partnerství fungovalo tak dobře. „A vedu bezchybně domácnost, nemyslíte?“

Zkrabatil zamračeně čelo. „Ano. Počínáte si s domácností výborně. Sloužící, jídlo, večírky i náš společný společenský rozvrh. Proč se ptáte?“

Emmie si odkašlala. „Jedna z podmínek, proč nám vévoda z Welshiru dal tento dům do užívání, byla, že budeme pokračovat v rodové linii naší rodiny. Víte, jak je tím posedlý.“

Sevřel čelist. „Přece jsme se o to pokoušeli,“ připomněl jí. „Celých sedm měsíců po naší svatbě.“

Ach, to si pamatovala. Slíbila mu přátelství a partnerství, ale po třech dnech už byli svoji. A proboha, partneři nedělají… takové věci. Ani její rozcuchaný, moudrý přítel, který se svlékl a vytáhl na ni… tu věc a začal ji všude líbat. A potom vybuchl ještě předtím, než… A ta jeho nahota, jak se celý odhalil… Tváře jí hořely už jen při té vzpomínce. Později se pokoušeli splnit ten úkol při několika dalších příležitostech v naději, že se jim podaří počít dědice, ale pouze při zhasnutých svíčkách a když měla zavřené oči. Pokaždé když vešel do ložnice, nemohla si pomoct, představila si jejich svatební noc, způsob, jakým narušil jejich dohodu a zatáhl do jejich partnerství důvěrnosti, na něž ona rozhodně nebyla připravená. „Ano.“

„A vy jste ho informovala, že nemůžeme mít děti. A on to přijal.“

Chvilku uvažovala, že zadrží dech, dokud neomdlí, jen aby nemusela odpovídat. Už to tady bylo – teď nastávala chvíle zkázy. „Udělala jsem chybu.“ Sakra. Sakra. „Řekla jsem mu, že se nám to povedlo,“ vyhrkla.

Zdálo se jí, jako by se vteřiny protáhly v hodiny. Ticho bylo tak intenzivní, že si představovala, jestli by v něm nemohla zaslechnout kostelní zvony až z Gloucesteru.

Pan Pershing klesl na vedlejší židli. „Promiňte,“ pronesl tiše, „ale jaksi jsem to nepochopil.“

„Můj dědeček by si to ohledně naší smlouvy nikdy nerozmyslel a já rozhodně dávám přednost bydlení tady před nějakým malým domečkem uprostřed Yorkshiru,“ prohlásila a složila ruce na prsou.

„Arriss House je moje dědictví.“

„Ano, vím. A Winnover Hall moje, nebo alespoň bylo moje, ať se k němu vážou jakkoli směšné podmínky. Vy sám jste řekl, že Yorkshire je příliš daleko od Londýna, než aby byl vhodný pro trvalé bydlení.“

„Takže – vy jste mu řekla, že máme dítě?“

„Vévoda žije jako poustevník. Za těch osm let jsme ho stěží viděli dvakrát. Tak proč by to vadilo? Bylo to perfektní uspořádání. Dosáhli jsme všeho ostatního, přesně jak jsem slíbila. Tak proč bychom se museli stěhovat z Winnover Hall kvůli nepřízni přírody? Proto jsem to zařídila takhle.“

Proboha, udělala všechno možné, aby splnila i tu druhou část smlouvy týkající se Winnover Hall. Zašla k lékaři, kterého jí matka doporučila. Poslouchala, když jí řekl, že když nepočala během sedmi měsíců, tak se jí to nejspíš nepodaří už nikdy, a že některé ženy prostě nemají ve vínku stát se matkami – kterýžto pocit její matka sdílela a tvrdila, že jim závidí. A jestli matka litovala, že se stala matkou, Emmie nehodlala litovat, že ona se jí nestala. Takhle to bylo snazší, nemusela kvůli ničemu dělit svou pozornost. Stala se z ní o to lepší paní celého domu a partnerka svého manžela.

„Tak jste to zařídila takhle,“ opakoval.

„Ano.“

Prudce vstal a šel si nalít z lahve whisky. „Takže, paní Pershingová, vy jste nám vykouzlila děcko,“ pravil, když vypil obsah sklenky. „Podle vašeho… rozrušení soudím, že náš status quo se změnil.“

„Vévoda z Welshiru slaví sedmdesáté narozeniny,“ oznámila a zamávala přitom jeho dopisem. „Za čtyřicet tři dny. Chce, aby se všichni jeho potomci a jejich potomci a jejich potomci sešli u něj, aby mohl…,“ zvedla dopis, aby mohla přečíst, co se tam říká, „… být ujištěn o pokračování své rodové linie, zatímco směřuje k hrobu.“ Velikost katastrofy, kterou způsobila, na ni znovu dopadla, takže si skryla obličej v dlaních. „Všechno jsem zničila!“

Z jeho směru se ozval jakýsi zvuk, ale nic konkrétního neřekl. Bezpochyby čile uvažoval, jestli se dá anulovat manželství trvající osm let.

Emmie zvedla hlavu. „Je mi to tak líto,“ zavzlykala. „Dám Jeho Milosti jasně najevo, že vy jste neměl s tím podvodem nic společného, ani s tím, že nemáme žádné děti. Není důvod, aby z toho obviňoval i vás. Já odejdu do domu našich rodičů v Bathu, abyste vy mohl v klidu používat Pershingský dům v Londýně, až budeme vypovězeni z Winnoveru.“

Ticho. „Co máme?“ zeptal se znenadání.

Zamrkala a snažila se soustředit na jejich rozhovor. „Co?“

„Naše vymyšlené dítě. Jaké má jméno, věk a pohlaví? Ačkoli předpokládám, že by to měl být chlapec.“

„Ano. Chlapec. Mělo by mu teď být sedm. A pojmenovala jsem ho Malcolm po Jeho Milosti.“

Manžel krátce přikývl. „To byl dobrý tah.“

„Když už jsem jednou začala, musela jsem toho využít co nejlépe. Ale teď už na tom nezáleží.“ Opět si opřela hlavu do dlaní, jelikož se jí nelíbilo, jak se s ní začal pokoj točit. „A měl byste také vědět, že máme i dceru. Sestřenice Penelope tvrdila, že čeká další miminko – víte, že už mají tři –, tak jsem se rozhodla, že my potřebujeme ještě jedno. Je to holčička… teď jí bylo pět a pojmenovala jsem ji Flora po drahé matce Jeho Milosti, mé prababičce.“

Ticho. „Existuje ještě víc malých požehnání, o nichž bych měl vědět?“

„Dvě plně postačí, aby nás zničila, pane Pershingu.“

Prudce vydechl. „To nejspíš ano.“ Slyšela, jak postavil sklenku, a riskovala vykouknutí zpoza prstů. Zjistila, že na ni hledí. „Já bych děvčátko pojmenoval Louisa po své babičce, ale protože se mě nikdo neptal…“ Pan Pershing se viditelně otřásl. „No, to už teď není důležité, že?“

„Samozřejmě že normálně bych se vás na to zeptala.“

„Nemyslím, že by to pomohlo.“ Znovu se ponořil do mlčení a v mysli byl zřejmě na míle daleko. Nakonec se zavrtěl. „Dobrá. Protože máme ještě zhruba šest týdnů, než budeme vypovězeni, navrhuju, abyste si chvíli lehla, než přijedou Hendersenovi na večeři. Já zatím napíšu dopis mému právníkovi a zjistím, jestli se nedá ještě něco dělat, abychom si udrželi Winnover Hall.“

Neexistovalo nic, co by se dalo dělat. Emmie si tím byla jistá. Všechno to bylo sepsané a podepsané jí i panem Pershingem. Vévoda z Welshiru a všichni předchozí vévodové byli ohledně tohoto daru – nebo spíš zápůjčky – velice specifičtí. Očekávalo se, že s manželem budou mít dítě v prvních pěti letech manželství, nebo tu nebudou moci zůstávat.

Dopis jí vypadl z dlaní. Viděla, že ho pan Pershing se zamračeným čelem sebral. „Winnover Hall je výtečný domov,“ pronesl tiše. „Určitě bych nikde v Anglii neobjevil lepší místo na rybaření. A moc dobře vím, jak ho milujete.“

Další slza se připojila k těm stovkám dalších, jež jí stekly po tvářích. „Předpokládám, že naše děti nám tu umožnily přebývat alespoň osm let.“

„Osm velice příjemných let. Říkáte, že je jim sedm a pět?“

„Ano.“

„Ach, tady to je. ‚Očekávám, že ty s Williamem navštívíte tu slavnost spolu s malým Malcolmem a Florou. Všichni moji příbuzní se u mě sejdou, abych se mohl ujistit o pokračování rodové linie, když už směřuju k hrobu‘.“ Vzhlédl k ní. „On to tak opravdu napsal. To je docela morbidní, nemyslíte?“

„Dává to smysl, když uvážíte, že on už hledí do hrobu a alespoň posledních čtyřicet let žádá o potomky.“

„Nejspíš ano.“

Sledovala, jak pan Pershing dočetl dopis a položil ho na klavír. Celých osm let byla jeho přítomnost v domě klidná, solidní, příjemná, nikoli však vtíravá – a poté co ho informovala o své neplodnosti a o tom, že už se tedy nadále nepotřebují intimně stýkat –, navštěvoval její ložnici už pouze zřídka a jenom když ji na to předem upozornil. Ona pečovala o jeho vzestup a dohlížela na to, aby všechny akce, které pořádala, byly konány pro rozvoj jeho kariéry – zatímco ona měla status manželky, neporušenou pověst a samozřejmě Winnover Hall. To uspořádání bylo perfektní. „Je mi to líto, pane Pershingu,“ opakovala a po tváři jí stekla další slza.

„To mně taky. Zatraceně.“

Přešel k oknu a dlouho hleděl na příjezdovou cestu s rukama podél těla. Neuměla mu číst myšlenky, ale jestli se podobaly jejím, musel si pan Pershing hluboce zoufat. Chtěla mu říct, že dnes odpoledne strávila celé hodiny přemýšlením, jak se vyhnout důsledkům svých lží, ale vůbec nic ji nenapadalo.

Konečně se k ní otočil a ponořil zelené oči do jejích zraků. Málem už mu řekla, že má hezké oči, ale to zavánělo podbízením a ona na to pomyslela jenom kvůli tomu, že se předtím zmínili o… jejich tělesném spojení. „Musíme to teď odsunout,“ prohlásil. „Manželé Hendersenovi tu budou během hodiny, a jak víš, potřebuju jeho podporu. Musíme se nyní soustředit pouze na to.“

Emmeline si utřela oči. „Ano, samozřejmě.“

Když odešel, klesla jí hlava na studený povrch klavíru. Ano, její povinnost hostitelky zůstává, přestože jsou krůček od toho, že budou vyhozeni z tohoto krásného domu.

Alespoň v této chvíli má své povinnosti. Jakmile manžel u svého právníka zjistí, že neexistuje možnost prodloužit pobývání ve Winnover Hall, mohl by se rozhodnout, že její role v jeho domácnosti už mu nevynahradí jeho ztráty.

Ach, to poslední, co se jí dnes večer chtělo dělat, bylo bavit staromódní manžele Hendersenovy. Jediným světlým bodem bylo, že dnes nepřivedou i své bezvýhradně poslušné děti, aby jí připomínaly vlastní prohru – dvojnásobnou prohru.

Malému Maxwellovi, podobnému myši, je teď asi šest, ne? Je skoro stejně starý, jako by byl její vlastní Malcolm. A…

Ach. Ach. Co kdyby… Ach. Napřímila se a začala přecházet po salonu ke dveřím a zpátky. Ne. To by nemohla. Ale co kdyby… Její dědeček žije opravdu jako poustevník. Slavnost pořádaná k jeho narozeninám měla trvat týden, ale nepřekvapilo by ji, kdyby po jediném dnu poslal všechny příbuzné zase domů. Neměl je ani zdaleka tak rád jako pouhou představu o nich. Což znamenalo, že svou asi stovku dětí, vnoučat, pravnoučat a prasynovců a praneteří uvidí pouze pár hodin. Na každého z nich bude mít pár minut.

Určitě by bylo možné půjčit si na několik dní dvě dobře vychované děti. Jeden další, malý podvůdek výměnou za prožití zbytku svého života v domě svého dětství a za záchranu kariéry pana Pershinga. Kdo by proti tomu mohl něco namítat? Proboha. Ano. To je výtečné, pokud to tak mohla sama říct.

„Hannah!“ zavolala a pospíšila si k psacímu stolu, aby rozšířila pozvání Hendersenovým i na jejich děti. Napíše jim, aby přivedli své dva andílky na dnešní večeři.

„Paní Pershingová?“ Komorná vběhla do salonu.

„Postarej se, aby tento dopis byl okamžitě doručen do Black Oak Manor. A informuj paní Brubbinsovou, že nás bude k večeři šest. Budu potřebovat, aby upekla ty slavné citronové koláčky. Děti mají takové věci rády, že.“

„To je nejspíš pravda, madam,“ přisvědčila Hannah a převzala dopis. Se zmateným pohledem na svou zaměstnavatelku odešla z pokoje.

Tak. Sice si to celé ještě nepromyslela, ale proč by to nemohlo fungovat? Dvě půjčené, perfektně zdvořilé děti na čtrnáct dní nebo tak nějak za cenu doživotního bydlení ve Winnover Hall. Dobrá práce, Emmie.

Poté popadla vázu s podzimními růžemi, vyhodila odtud kytky a vyzvracela se do krásné vázy z leptaného skla.

2. kapitola

Gregory Hendersen zamával vidličkou. „To je všechno hezké, Wille, ale utrácet finance na africké silnice a africké mosty, když londýnský poštovní vůz ztrácí kolo každé dvě míle? To je trochu zbytečné.“

Byl to kulatý, vážný muž, který dobře vyvažoval manželčinu hubenou postavu a sklon přespříliš vychvalovat vlastní potomky. William Pershing neměl rád slovo „nesnesitelný“, ale na Hendersenovy se opravdu hodilo. Rozhlédl se kolem stolu. Netušil, proč Emmeline pozvala také jejich děti. S její schopností vytvořit vždy dokonalou atmosféru pro jakýkoli projekt, který jí předložil, musel věřit jejímu rozhodnutí. Avšak děti a transportní cesty v severní Africe se neblížily žádnému druhu rébusu, s nímž se setkal předtím.

„Přemýšlela jsem, pane Pershingu,“ ozvala se Emmeline, jakmile skončil své prohlášení o cestách a mostech, že nejsou ani tak důležité samy o sobě, jako spíš pro obchod a budování aliancí.

Pohlédl na manželku a skryl překvapení za nacvičeným úsměvem. Emmie obvykle přenechávala obchodní jednání jemu a používala svůj značný talent pouze k tomu, aby mu připravila cestičku. Tohle vypadalo na ni poněkud příliš přímé. „O čem jste přemýšlela, paní Pershingová?“

„Tedy, je to báječné.“ Naklonila se dopředu a položila svou dlaň přes stůl na ruku Mary Hendersenové, což samo o sobě bylo svým způsobem faux pas, které nikdy předtím neudělala. „Já a pan Pershing jedeme příští měsíc na výlet do Cumberlandu,“ vykládala paní Hendersenové. „Nebylo by to báječné, kdyby s námi mohli jet i mladý Maxwell a Prudence?“

Cože? Will se zamračil a díval se z ní na děti a zpátky. Náhle se mu rozsvítilo – oni přece potřebují dvě děti, aby si udrželi pro sebe Winnover Hall. A tady byli – chlapec a holčička, slušně tu sedící a používající veškeré příbory ve správném pořadí – prostě jako malí dospělí. Proboha. Zvedl obočí. „Vy myslíte, že by nás mohli Maxwell a Prudence doprovázet? Do Cumberlandu?“ Takový byl zřejmě její plán, ale nikdy neškodilo se o tom ujistit.

„Ano, jistě! Souhlasíte s tím?“

Gregory Hendersen vyslal k Willovi tázavý pohled. „Proč si, proboha, přejete brát naše děti s sebou na dovolenou?“

Emmeline s pronikavým smíchem stiskla Mary Hendersenové ruku, čímž překročila hned několik pravidel etikety. „V Jezerní oblasti už jsme nebyli celé věky, a protože máme oba rádi děti, myslela jsem, proč se nezeptat Hendersenových, jestli by to tam jejich děti nechtěly navštívit s námi?“

„Já… nevím, co říct.“ Paní Hendersenová vyslala k manželovi pohled, jímž sdělovala, že souhlasili povečeřet s nějakými šílenci uprchlými z blázince, a vytáhla ruku z Emmiina stisku. „Aby Prudence a Maxwell jeli na výlet bez nás? To je velice zvláštní.“

„Nesmysl,“ odporoval jí Will, který chtěl podpořit manželku. Emmeline mu o tom sice měla říct předem, a on by jí připomněl pár věcí, na něž zjevně zapomněla, ale stejně to bylo jako za osmnáct nebo bez dvou za dvacet, jak říká jedno přísloví. „Mně bylo teprve osm, když mě strýc vzal s sebou na celé léto do Skotska.“

„Co to má s tím společného?“ chtěla vědět paní Hendersenová.

Zatraceně, Emmeline přišla s docela chytrým nápadem. Will si přál, aby si to mohl lépe promyslet. „Maxwelle, kolik ti je let, sedm?“ zeptal se a soustředil na něj svou pozornost. Bylo to pořádně drzé, a to se mu líbilo. Drzost mohla být jedinou šancí, jak si udržet Winnover Hall a také jak zachránit jeho pověst a kariéru. Teprve teď si začínal uvědomovat, jak velké škody mohou vyplynout pro něj z její lži, ale kdyby ten problém uchopili přímo u zdroje, mohlo by to vyřešit i všechno ostatní.

„Je mi šest let a tři měsíce,“ řekl černovlasý chlapec, odložil vidličku a sedl si vzpřímeně. „Skoro sedm.“

Hm. Sedm je přesný věk jejich syna, kterého si Emmeline vykouzlila ze vzduchu. „Skoro sedm,“ opakoval. „To je hezký věk.“

„Ano, to je dokonalé, že?“ sekundovala mu manželka.

„Dokonalé?“ opakoval zamračeně pan Hendersen.

„A mně je devět,“ pípla Prudence – černovlasá jako její bratr.

„Prudence, chovej se slušně. Je hrozně upovídaná.“

Dívka sklonila hlavu. „Omlouvám se, mamá.“

Ano, s Prudence by to bylo složitější. Byla o čtyři roky starší než vymyšlená Flora a o víc než třicet centimetrů vyšší než její bratr. Možná by mohli přesvědčit vévodu, že Floře má být sedm a Malcolmovi teprve pět. S copánky by mohla vypadat mladší.

Všechno záleželo na tom, jak detailně Emmeline popsala jejich smyšlené potomky. Hendersenovy děti byly dobře vychované, a přestože neměly úplně správnou barvu vlasů, jelikož Will měl vlasy tmavě hnědé a Emmeline byla atraktivní blondýnka s nádechem do zrzava, bylo jisté, že nějací jejich předci byli tmavovlasí. To by stačilo k vysvětlení těchto nesrovnalostí. Bezpochyby by to manželka nějak vymyslela – ačkoli měl podezření, že nyní její myšlenkové pochody stále ještě trpí v důsledku vypití lahve whisky.

Emmeline se široce usmála na děvče, sedící vedle otce na druhé straně stolu. Poté hlasitě bouchla rukou do mahagonového stolu a otočila se k majordomovi. „Powelle, myslím, že děti by si daly koláčky paní Brubbinsové.“ Otočila se znovu k paní Hendersenové. „Naše kuchařka dělá výborné citronové koláčky.“

Majordom přikývl. „Samozřejmě, paní Pershingová.“ Ukázal na jednoho lokaje, který pro ně odešel.

Koláčky uprostřed večeře překračovaly další pravidlo, kvůli němuž by Emmeline Pershingová mohla padnout na meč, místo aby si s ním prorazila cestu, ale zjevně vsadila všechny síly na to, aby děti Hendersenových nalákala.

Její jemná, elegantní, pomocná ruka, umělecké vybavení každého pokoje, do něhož vstoupila ona i každý zdejší návštěvník, to všechno se nyní vytratilo ve prospěch divoce mávající kriketové hůlky jen napolo promyšlených nápadů. Fascinující.

„Myslel jsem, že budete trávit loveckou sezonu tady,“ vložil se do toho pan Hendersen.

„Já také,“ přisvědčil Will, „ale dědeček paní Pershingové má panství v Cumberlandu a říká se, že tamní podmínky jsou perfektní pro lovy na bažanty a koroptve.“ Will opravdu rád chodil na lov, a tak měl silný důvod vypravit se tam na návštěvu. Hendersenovi nesměli tušit, že jejich děti potřebují proto, aby mohli zalhat vévodovi.

Paní Hendersenová si sedla zpříma, což samo o sobě bylo o strach, když se vzalo v úvahu, jak prkennou páteř měla při všech možných příležitostech. „Jedná se o vévodu z Welshiru? Toho dědečka?“

„Ano,“ přisvědčila Emmeline. „Pozval nás…“

„Ach, řekl bych, že by nebylo špatné připojit se k vám na čtrnáct dní při návštěvě Welshire Parku,“ prohlásil Gregory Hendersen. „Slyšel jsem o tamních výtečných lovech na bažanty vyprávět. Jsou velice známé. Co říkáš, Mary?“

„Ne,“ vyhrkla Emmeline, než mohl Will vyrukovat s logickým vysvětlením, že rodiče by s nimi nemohli.

„Prosím?“ Teď už se na ni oba manželé Hendersenovi mračili.

Will si odkašlal. „Myslím, že paní Pershingová chtěla říct, že my…“

„Takže vy chcete, aby vás doprovázely pouze naše děti?“ přerušil ho Hendersen. „To myslím, že ne, Pershingu.“

„Bylo by to jenom na čtrnáct dní,“ tlačila na ně Emmeline a podívala se na děti. „Pokud by to šlo. Nechtěli byste s tetou a strýcem vidět Jezerní oblast, miláčkové?“

„Vy nejste naše teta a strýc,“ zamračila se na ni Prudence.

„Prudence! Prosím. Dospělí to za vás vyřeší.“

Dívka se znovu stáhla. „Ano, mamá.“

„Vy nejste jejich teta a strýc,“ prohlásila nyní Mary Hendersenová. „Vlastně, Emmie, nemůžu si vzpomenout, že byste se někdy předtím jakkoli zajímala o naše děti.“

„Jak to, že ne? Vždyť vy o ničem jiném nemluvíte.“

Will se ušklíbl, než to mohl zastavit.

„No tedy! To já přece nedělám, že, Gregory?“

„Naše odpověď zní ne. Musíme odmítnout vaše… pozvání.“

Gregory vstal, právě když se do jídelny vrátil lokaj s tácem koláčků v ruce. Oba muži se srazili. Cukroví vonící citronem vylétlo do vzduchu a poté popadalo jako máslové dešťové kapky na modrošedý perský koberec.

„To je smůla,“ poznamenala Emmeline.

„Nevím, oč tu běží,“ prohlásila paní Hendersenová, vstala, popadla za paži synka a vytáhla ho ze židle, „ale je to velice podivné.“

„Ujišťuji vás, paní Hendersenová, Gregory, že jsme pro svou nabídku měli naprosto ryzí motivy,“ protestoval Will a také se zvedl ze židle. Na nějaké vyjednávání už bylo příliš pozdě, ale možná by ještě mohl zachránit svou reputaci i africké obchodní cesty. „Jaké dítě by si nepřálo, aby se mohlo pochlubit, že se setkalo s vévodou?“

„Já s nimi nechci jet, papá,“ zaskuhral mladý Maxwell a přejel po koláčcích se smutným výrazem v kulaté tváři.

„A taky nepojedeš, chlapče. Wille, věřím, že pro celou tuto šílenost máte nějaký důvod. Možná byste mi své nápady mohl poslat písemně, abychom byli zase přáteli. Zvlášť pokud si přejete, aby bylo mé jméno připojeno ke kauze silnic v severní Africe.“

„Já mám pro vás stejný návrh, Emmie,“ pronesla upjatě paní Hendersenová. „Dobrou noc.“

Powell si pospíšil za Hendersenovými, aby jim pomohl odejít hlavním vchodem ven. Oba lokajové si klekli a začali sbírat pod stolem kousky koláčků.

„Nechte toho,“ přikázal jim Will. „Ven. Všichni.“

„Vy ne, paní Pershingová. Vy tu zůstaňte.“

„Sedněte si,“ vyzval ji a všiml si, že nyní mluví vcelku logicky. Zdálo se, že díky večerní katastrofě poněkud vystřízlivěla.

„Jsme v zoufalé situaci.“