Start-up gang

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Carsten Maschmeyer

Start-up gang – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva od
Carstena Maschmeyera

V dětství se mě často ptali, čím chci být, až vyrostu. Zažíváš dnes totéž? Taky ti babička a dědeček nebo tvoji rodiče často lezou s touhle otázkou na nervy? Prozradím ti tajemství: dřív jsem vůbec netušil, čím chci být, až budu dospělý. Většina spolužáků ve třídě se chtěla stát doktorem nebo pilotem. Mnozí doufali v práci státního úředníka, někteří to chtěli dotáhnout na úspěšné – a kromě toho třeba i slavné – podnikatele.

Posledně uvedené přání se v určitém okamžiku stalo i mým cílem. A v mém případě to, upřímně řečeno, docela slušně vyšlo. Ale cesta na vrchol byla trnitá a zpočátku to rozhodně nevypadalo, že někdy dosáhnu svého cíle. Ve srovnání s ostatními dětmi jsem měl totiž na začátku velmi mizerné šance.

Matka byla samoživitelka a měla špatně placenou práci, takže jsme pořád měli hluboko do kapsy. Pokud jí na Vánoce zbylo dost na dárky, uložila si balicí papír a příští rok ho použila znovu. Neměl jsem žádné kapesné a od známých jsem dostával obnošené oblečení. Abych si mohl dovolit super džíny nebo gramofonovou desku, musel jsem začít brzy pracovat. Bylo to dost namáhavé, ale to, co jsem se přitom naučil, mě formovalo po zbytek života: kdo chce dosáhnout velkých věcí, musí toho spoustu vykonat a dokázat. Chtít hodně a dělat málo nefunguje.

Předpokládám, že většina tvých přátel – a možná i ty sám – se chce stát influencerem, profesionálním fotbalistou nebo rovnou superstar. Ale za prvé, ne každý se jimi může stát, a za druhé, co by to bylo za svět, ve kterém by existovaly pouze takové profese? Kdo by pak například vymyslel další platformu sociálních médií, kam by všichni ukládali své fotky? Na to potřebujete firmy a odvážné lidi, kteří je založí.

Podobně jako děti v následujícím příběhu jsem i já brzy založil firmu. V jedné nebo dvou postavách se dokonce trochu poznávám.

Ale to už na předmluvu stačí! Vydej se s našimi hrdiny na dobrodružnou cestu za podnikatelským duchem a sebeurčením! Ale pozor, mohlo by se stát, že pak už nebudeš chtít být influencerkou/influencerem, ale zakladatelkou nebo zakladatelem start-upu.

1. den

Designové myšlení

HIPSTERSKÝ POPLACH

„Vítejte na letošním projektovém týdnu,“ pozdravila paní Šípková, která se ve skutečnosti jmenovala Šepková. Nelie ta přezdívka připadala dost trapná, ale musela uznat, že učitelka s věčně zarudlým obličejem a vyčesaným drdolem opravdu vypadá jako šípek.

Vedle ní stál muž v kovbojských botách, přiléhavém značkovém obleku a stylových brýlích. V tomhle hipsterském oblečení nemohl být učitelem na jejich škole. Jestlipak to byl host, který jim poví něco na téma Designové myšlení, na které se Nelie přihlásila?

Upřímně řečeno, nebyla to její první volba, protože původně se chtěla připojit ke skupině Pátky pro budoucnost. Ale kurs na tohle téma byl beznadějně přeplněný. Nelie si znovu přečetla dvě anglická slova napsaná barevnými písmeny na tabuli: design thinking. Neměla tušení, o čem tenhle kurs bude, ale alespoň jeho název zněl bezvadně. Že by šlo o make-up design? Umění toho, jak se správně líčit? To asi nepřipadalo v úvahu, ledaže by se měli učit, jak se co nejvíc připodobnit šípku. Možná půjde o fashion design, módní návrhářství, to by taky nebylo špatné a tomu kovbojovi z hipsterského ranče by to docela odpovídalo.

Nelie bloudila pohledem po místnosti. V podkrovní třídě s ní sedělo dalších třicet znuděných žáků sedmého ročníku. O trochu vzrušení se postarala jen „Absolutně trapná kniha přátel“, kterou někdo nechal kolovat pod stoly a která se postupně vyplňovala, aby se ukrátil čas. Světlíky zalévaly místnost jasnými slunečními paprsky, které v prašném vzduchu vypadaly téměř jako reflektory. Nelie si na chvíli představila, jak stojí na soutěžním pódiu ve finále SuperStar a zpívá vlastní píseň. Rychle takové pošetilé snění zase potlačila, protože se opravdu chtěla stát zubařkou – stejně jako její matka.

U Neliina čtvercového pracovního stolu seděla Jasmína. Nikdy nenosila nic jiného než laclové kalhoty. Zdálo se, že vlastnila exempláře všech možných barev a tvarů.

Po její pravici se rozvaloval Mehmet ve světle modrém dresu Manchesteru City, který se vůbec nehodil k jeho rezavě červeným pihám, a dribloval pod stolem s fotbalovým míčem. Dělal to při každém předmětu a Nelie to nesnášela – jakmile to totiž koutkem oka zahlédla, vytrhlo ji to ze soustředění. Kdykoli ho požádala, aby s tím přestal, pokaždé jen odpověděl: „Kdyby šplhounství bylo sport, hrála bys první ligu.“ Proto mezi ní a Mehmetem panovalo intuitivní nepřátelství.

Ve srovnání s Nelie by ovšem Jasmína hrála nejmíň Ligu mistrů. Díky dobrému prospěchu přeskočila jeden ročník, ačkoli její rodiče teprve před dvanácti měsíci uprchli ze Sýrie do Německa. Ve svých jedenácti letech byla o rok mladší než většina ostatních ve třídě – kromě Carla, kterému už bylo třináct. Carl jednou pohořel, ale ne na stadionu, nýbrž ve škole. Se zářivě zelenými vlasy si myslel, že je neuvěřitelně cool, a naparoval se vlastním herním kanálem na YouTube. Byl taky rádoby graffiťák a pravidelně psal svoje příspěvky na stěny toalet.

Carl seděl naproti Nelie a dnes už po ní třikrát střelil papírovou kuličkou. A přitom hodina teprve začínala. Tohle bude dlouhý den, pomyslela si Nelie – a to ještě netušila, s kým se dnes ocitne ve studijní skupině.

„Těší mě, že vám mohu představit jednoho ze svých bývalých studentů,“ pronesla Šípková. „Míša, tedy chci říct pan Simmons, absolvoval tuto školu před téměř dvaceti lety a je zakladatelem několika firem…“ Nelie zaslechla v hlase své učitelky jistou hrdost, dokud se k ní pan Simmons nenaklonil a nezašeptal jí něco do ucha, načež se opravila: „Dnes se samozřejmě spíš říká start-upů.“

„Byl jsi snad ve Lvím doupěti?“ zvolal Carl a postaral se o pár posměšných výkřiků.

Šípková ignorovala Carlovo vyrušování a pokračovala: „Souhlasil, že nám tento týden pomůže s tématem volby povolání.“

Tak moment, pomyslela si Nelie, opřela se a zkřížila si ruce na hrudi. Tady jako fakt nejde o design, ale o volbu povolání? Už se rozhodla, že převezme matčinu ordinaci. Předpokládala, že ostatní se chtějí stát influencery, fotbalovými hvězdami nebo obojím. Ačkoli, kdo ví – ulpěla pohledem na lacláčové Jasmíně. Nelie vůbec netušila, co chce Jasmína dělat, až vyroste. Za poslední rok s ní prohodila sotva deset vět.

„Nebojte se!“ zvýšil hlas Míša, tedy pan Simmons. „Nebudu vás přemlouvat k nějaké nudné práci. O těch stejně nemám páru.“ Zvedl ruce dlaněmi vzhůru a odzbrojujícím způsobem se zasmál.

No podívejme, dospělák, který nepředstírá, že ví všechno. Tvář Šípkové vedle něj se šokem změnila z pronikavě červené na bledě růžovou. Že by se už taky nestačila divit, do čeho se to s tím kovbojským Míšou pustila?

„Nechci vám říkat, čím se máte stát, ale jak začít něco nového, v čem snad budete úspěšní,“ zvěstoval Míša. „Právě o tom jsou totiž start-upy.“

Nelie se naklonila dopředu a rázem byla jedno velké ucho. U její matky bohužel podobné povídání vždycky vyznívalo úplně jinak.

„To zní jako jedna z těch reklam na rychlý výdělek na YouTube,“ vložil se do toho Carl. „‚Připoj se k naší skupině na WhatsAppu! Co tím můžeš ztratit?‘“

On to přece musí vědět, když tam tráví takovou spoustu času, pomyslela si Nelie.

„‚Rolexky, Lamborghini a prachy – to je můj životní styl!‘“ ozval se Mehmet, který nejspíš tu reklamu taky znal.

Všichni žáci v místnosti se rozesmáli, a dokonce i Míša se uculil. Na druhou stranu barva obličeje Šípkové znovu dělala čest její přezdívce.

„Nevěřte všemu, co vidíte na internetu!“ varoval pobaveně Míša. „Mladíci v těch reklamách nikdy v životě nevydělali pořádné peníze.“

„Jak to můžete vědět?“ zajímal se Carl.

„Protože jsem se podíval na jejich takzvaný business model,“ odpověděl Míša a oběma rukama přitom naznačil ve vzduchu uvozovky.

„Jejich co?“ zvolal někdo.

„Znamená to ,obchodní model‘ a popisuje, co společnost dělá, aby vydělala peníze.“

Nelie vzala do ruky plnicí pero a začala si fascinovaně dělat poznámky.

„A věřte mi,“ pokračoval Míša, „že jejich plán byl ve spoustě aspektů naprosto nejasný. Ale už dost teorie.“

To jako vážně? Vždyť právě začala psát. Tohle přece nemůže být všechno, pomyslela si Nelie zklamaně. Míša rozevřel tabuli a odhalil seznam jmen – jejich jmen. Byli rozděleni do osmi sloupců, což mohlo znamenat jediné – skupinovou práci! Soudě podle nervózního sténání ostatních nebyla jediná, komu to došlo.

„Jako bych to neříkal!“ zvolal Carl. „Připoj se ke skupině!“ Ale nikdo se už jeho slovům nezasmál.

Když Nelie objevila své jméno – nebo spíš jména ostatních členů své pracovní skupiny –, zalapala po dechu. Byli tam Mehmet, Jasmína a – auvajs! – Carl, který po ní znovu střelil papírovou nálož!

„Začneme malou soutěží, abyste se trochu probrali!“ zvolal Míša přes všeobecný rozruch. „Prosím jednoho člena z každého týmu, aby předstoupil a vyzvedl si u mě tašku s materiály.“

Nelie se postupně podívala na členy svého týmu. Jasmína si něco psala na notebooku, Mehmet pod stolem dál mastil fotbal a Carl si dobíjel papírovou munici. Nikomu z nich se očividně nechtělo vystoupit.

Nelie si zamotala tužku do vlasů a vstala. Přistoupila ke stolu a vzala z krabice poslední papírovou tašku. Když se chystala vrátit na své místo, bleskla jí hlavou myšlenka. „Pane Simmonsi,“ ozvala se.

„Říkej mi Míšo!“ odpověděl.

„Ech, Míšo. Bylo by možné, abych změnila skupinu?“

„Ty chceš opustit svůj tým?“ zeptal se Míša dostatečně zvučným hlasem, aby to slyšeli všichni.

Nelie zrudla tak, že i paní Šípková vedle ní vypadala jako bledule. Proč se ve třídě rozhostí hrobové ticho vždycky, když se stane nějaký trapas?

„Z jakého důvodu?“ vyzvídal Míša.

„No, víte…,“ zadrhla se. „Nevěřím, že se k sobě hodíme.“

„A proč si to myslíš?“

„Jsme příliš rozdílní.“

„Domníváš se, že kdybyste všichni byli stejní, bylo by to lepší?“

„Nevím. Asi ano?“

„Takže bys jako trenérka poslala na hřiště jen útočníky, a žádného brankáře?“

Fotbalové srovnání, výborně. Moc toho sice o tomhle sportu nevěděla, ale odpověď se přímo nabízela.

„To asi ne.“

„No vidíš! Když jste všichni různí, doplňujete se a možná z vás bude dokonalý tým.“

„Oukej,“ přikývla Nelie a musela uznat, že pan Simmons, tedy Míša, nemluví úplně od věci. Přesto se podivila, jak ji dokázal přesvědčit pouhými otázkami. Zmateně se vrátila na své místo. Vypadalo to, že Jasmína si Neliina pokusu o dezerci vůbec nevšimla. Mehmet ale na ni hleděl ještě opovržlivěji než obvykle a Carl na ni vystřelil extra velkou papírovou kuličku. Nelie jim to ani nemohla zazlívat.

„Prosím, sejděte se s ostatními členy týmu u jednoho pracovního stolu.“

„Co máme řešit za úkol?“ chtěl vědět Konrád z paralelní třídy, jehož tým se v rekordním čase seskupil kolem jednoho z těžkých dřevěných stolů.

„Chci, abyste postavili věž z materiálu, který máte v tašce!“ zakřičel Míša, aby přehlušil povyk žáků pobíhajících sem a tam. „Vyhrává tým s nejvyšší věží.“

„To je brnkačka,“ utrousil Carl a vyškubl Nelie tašku z ruky. „V Minecraftu stavím všechno, i mosty, dvojnásobně rychle. Zadám jen Speed Bridging pomocí Butterfly!“ Přitom rychle poťukal ukazovákem a prostředníkem na svůj mobil a objevil se motýl s třepotajícími křídly. Nelie předpokládala, že proto zazněl pojem „Butterfly“.

„Platí ale pár pravidel,“ pokračoval Míša.

„Jak jinak,“ zasténal Mehmet vedle Nelie.

„Za prvé, můžete použít jen věci z tašky. Za druhé, věž musí stát zcela samostatně. Za třetí, musíte na vrchol věže umístit jeden marshmallow.“

„Ups,“ ozval se Carl s plnými ústy a nenápadně odsunul tašku od sebe.

„To nemyslíš vážně, že ne?“ zvolala Nelie.

„Náhradní bonbony najdete tady vpředu,“ pokračoval Míša, jako by něco takového tušil. „Máte na to osmnáct minut – odteď!“

Mehmet byl ochotný obstarat dodatečný marshmallow a Nelie vysypala zbývající stavební materiál doprostřed stolu. Avšak to, co vyklouzlo z tašky, byl určitě jen nějaký špatný vtip nebo trapný omyl. Před ní leželo asi dvacet nevařených špaget, provázek, nůžky a kus lepicí pásky. Nelie v zející prázdnotě tašky nevěřícně hledala další suroviny.

„Z prdu kuličku neuděláš,“ posteskl si Carl. Nelie mu musela dát výjimečně za pravdu, ale když si chtěla Míšovi postěžovat, že taková materiálová výbava není férová, ulpěla pohledem na sousedním stole. Konrádův tým tam už začal spojovat špagety lepicí páskou. Všichni tedy dostali totéž.

„Tak jak jste daleko?“ zeptal se Mehmet, který se vrátil s úsměvem a třemi bonbony v ruce. Nelie se na něho vyčítavě podívala, když jeden předal Carlovi a druhý si strčil do úst.

„Netuším, jak máme s tímhle postavit věž,“ povzdechla si. „Má někdo nějaký návrh?“

„Mrknu na YouTube na návody,“ navrhl Carl a ponořil se do mobilu. Mehmet se opřel hned vedle něj a zíral s ním na displej. Nelie si byla jistá, že se spíš dívají na videa FIFA, společný průsečík jejich koníčků.

„Země volá Jasmínu,“ pronesla Nelie. „Nějaké nápady z vesmíru?“

Jasmína vzhlédla od notebooku a pátravě se na ni podívala. Nelie se usilovně snažila nedívat se na její laclové kalhoty, což se jí dařilo asi tak dobře, jako když se snažíte nemyslet na růžového slona poté, co vám to někdo zakázal.

„Pro tvou informaci: Projíždím na počítači různé modely, ale nejsem si jistá některými proměnnými,“ pronesla Jasmína s lehkým přízvukem, který vždycky trochu zněl, jako by měla v puse dvě kuličky. „Jaké je podle vás eulerovské vzpěrné zatížení špaget?“

Nelie zavrtěla hlavou. O tomhle výpočtu zatížení nikdy neslyšela a taky pochybovala, že by se s ním dala snadněji postavit špagetová věž. Jasmína obrátila oči v sloup a opět se sklonila k notebooku.