Trnitá kletba

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Anežka Kočová

Trnitá kletba – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text copyright © Anežka Kočová, 2023

Cover photos © irin-k; oksana2010; Ortis; Vilor; Nella; nadezhda F; Madlen;
Pelevina Ksinia; Amity-PIXS; kawephoto / Shutterstock.com

Illustrations © Jaroslav Kratochvíl, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-253-6385-0

ISBN e-knihy 978-80-253-6414-7 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6415-4 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-6413-0 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Pro mámu.

Bez tebe bych nikdy neměla odvahu poslat tenhle příběh do světa.

A pro všechny,

kteří si nejvíce doma připadali v jiných světech.

Qui noc tlamati noyollo

yenua niccaqui in cuicatl

nic itta xochitli

ma ca in cuetlahuiya

Konečně tomu porozumělo mé srdce:

poslouchám píseň,

na květinu hledím,

kéž by květy na zemi nikdy neuvadly!

Nezahualcóyotl

Před
dávnými
časy…

PÁD

(rok nultý)

Utíkala s větrem o závod a vlasy za ní divoce vlály. Smála se, protože se ještě nikdy v životě necítila tak svobodná. Alespoň do chvíle, než k ní dolehl hlas její sestry.

„Floro, stůj! Tam přece nesmíme!“ křičela za ní Fauna.

Na okraji Nebeských zahrad nebylo bezpečno. Jeho krása se ale nevyrovnala ani těm nejúchvatnějším rostlinám, které byly v místních zahradách k vidění. I ten sebehezčí květ bledl v porovnání s pohledem dolů na nezměrnou mozaiku plání, lesů a oceánů lidského světa. Bylo to nejkrásnější místo, které znala.

A samozřejmě tam měla zakázáno chodit. Byla ale bohyně a nikdo jí nebude říkat, co má dělat. Ani rodiče. A její sestra už vůbec ne.

Zasmála se a ještě zrychlila. V dálce už viděla okraj Nebeských zahrad, konec bohům známého světa. Byla tím tak uchvácená, že si ani nevšimla, že oblačná zem pod jejíma nohama začíná řídnout.

„Floro, pozor!“ zakřičela Fauna, ale už bylo pozdě.

Ve svém vzrušení Flora minula oblak a šlápla do prázdna. Jako poslední zvuk zaslechla výkřik své sestry; pak ji váha jejího těla vyrvala z náruče oblohy a táhla směrem k zemi.

Vítr jí bral křik od úst, když padala.

Dolů…

dolů…

Dříve…

Travič

(752 let po Pádu)

První pravidlo Travičského kodexu: Jed bude navždy mým otcem, bratrem, milencem i nejlepším přítelem.

Který přemoudřelý tupec to psal? Tohle nemohl vyplodit nikdo příčetný. Alespoň to si Hyoscyama Leroy pomyslel, když slova kodexu četl poprvé. I posté. Opakoval si je totiž před spaním tak, jako si někteří lidé opakují modlitby.

Ale v něčem měl pravdu.

Travičství pro něj bylo jedinou vírou a jedinou cestou. A jeho jedinou láskou. Svou spřízněnou rostlinu, blín černý, miloval víc než svou ženu. Miloval ji dokonce víc než své vlastní dcery. A i když vydávala odporný zápach, pořád mu její vůně byla milejší než přeslazené parfémy místní šlechty. I to bylo způsobené jejich věčným poutem mezi člověkem a jeho spřízněnou rostlinou. Rozuměla mu lépe než kdo jiný.

Ach, jak rád by se ke svým jedům vrátil právě teď!

Stál za královou židlí, po jeho levé straně, zatímco královský Léčitel, Berberis Noëll, stál po králově pravici. Byl v tom záměr. Podle staré víry zlo číhalo za levým ramenem, zatímco dobro za tím pravým.

Přešlápl a upřel pohled na Léčitele.

Jaká ironie. Stačilo, aby Berberis při léčení přesáhl množství dřišťálové kůry, a způsobil by králi trvalé ochrnutí dýchacích svalů. Mohl tak kdekoho připravit o život stejně dobře jako kterýkoliv Travič. Přesto byli Léčitelé ti oslavovaní, zatímco na Traviče se všichni dívali skrz prsty. Přitom by bez jejich umění už dávno všechny plodiny na polích rozežraly nemoci a škůdci. Ale copak to někoho zajímalo? Léčitelé představovali život. Traviči zase smrt.

Druhé pravidlo Travičského kodexu: Život ve věčné úctě mít budu.

Tohle bylo jeho oblíbené. Zabij to, samozřejmě, ale měj to v úctě. V čem je logika?

Na chvíli přerušil tok svých myšlenek, aby zhodnotil situaci.

V místnosti bylo dusno. Odporné, ubíjející parno, že by v porovnání s ním pouště Západní provincie bledly závistí. Aby ne, když jasně planula každá svíce a z každého pokrmu se vydatně kouřilo. A také to bylo lidmi. Lidmi?

Pro něj to byla zvířata.

Král s královnou, radní, šlechtici. Když Hyoscyama viděl, jak se cpou, jako by jejich žaludky neměly dno, bylo mu na zvracení. Cpali se, mlaskali, chrochtali a srkali jako stádo prasat. Copak neslyšeli ten hlas? Neslyšeli, jak se hněvá?

Byli odporní. Nenáviděl je.

Nenáviděl stěny pozlacené ukradeným aztlánským zlatem.

Nenáviděl drahé bavlněné látky Východní a Jižní smetánky, kvůli kterým si Bezmocní nevolníci sdírali ruce do krve při sklízení bavlny.

Ale ze všeho nejvíc nenáviděl jeho, muže, který seděl na trůnu před ním, který jen jedl a jedl a nestaral se o nic jiného než o sebe. Jen při pohledu na něj se mu vařila krev. Musel se přinutit k tomu, aby rozevřel své nenávistí zaťaté pěsti. Pokud všechno vyjde tak, jak má, nebude ho muset nenávidět dlouho. Našel v tom mírnou útěchu.

Když král konečně dojedl hlavní chod, přinesli z kuchyně dezert. Teplota v místnosti jako by ještě vzrostla. Hyoscyama se prudce narovnal. Tep mu bušil ve spáncích jako kovářské kladivo. Límec černého pláště měl nasáklý potem.

Uklidni se, poručil si. Chovej se přirozeně.

Zkřížil ruce na hrudi. Částečně tak zakryl znak velké bílé lebky; symbolu Travičského řádu.

Nemusel se ale nijak snažit; král si ho vůbec nevšímal. A proč taky? Zrovna měl plné ruce práce s jídlem.

Makový koláč. Poměrně jednoduchý dezert. Upéct ho dokázal každý alespoň trochu schopný kuchař. Zato rozpoznat maková zrníčka od semínek blínu… to už tak jednoduché nebylo. Ještěže byl kuchař neschopný trouba. Nejspíš by nerozeznal vraní oko od borůvky, i kdyby měl k dispozici atlas. Bylo to tak snadné, až to byla skoro urážka Hyoscyamovy schopnosti někam se nepozorovaně vplížit.

Král byl právě uprostřed druhého kousku makového koláče, když se zarazil. Z tváře mu vyprchala veškerá barva. Na čele mu vyrazil ledový pot. Celý svět se s ním zhoupl. Závrať. Ruka mu vystřelila k pravému rameni. Srdce v hrudi se mu nejspíš úplně zbláznilo.

Alespoň tak si to Hyoscyama představoval, i když králi neviděl do obličeje. Průběh otravy blínem černým znal jako své vlastní boty. Však jím taky zahubil tisíce hlodavců, kteří paběrkovali na zbytcích z hostin. A teď jím zahubí tu největší krysu v tomhle paláci. Hlas v jeho hlavě při tom vědomí kvílel radostí.

Šlo to jako po másle. Z těch tupých šlechticů si nikdo ani nevšiml, že má král potíže. Slavili, zpívali a jedli dál, jako by se nic nestalo. Pár z nich už ten vražedný koláč také snědlo a jeho účinky teď zažívali na vlastní kůži.

První, kdo si všiml, že je něco špatně, byl Berberis. Když se Sequoia Aurum IV. zhroutil na zem, okamžitě se k němu vrhl. S nakrčeným obočím se snažil najít příčinu králových potíží. Dlouho mu to netrvalo.

„Otrávili krále!“ zakřičel „Otrávili ho!“

Ach, Berberisi, už zase to tvoje konstatování zjevného…

Hudba konečně utichla. Zpěv ustal. Ti, co mohli křičet, tak učinili.

„Stráže, kde jste?! Potřebuju živočišné uhlí a vědro vody, rychle! Tady jde o vteřiny!“ štěkal Léčitel rozkazy na všechny strany. Netušil ale, že všichni členové královy stráže jsou mrtví. Hyoscyama se o to postaral.

Travič musel Léčitele chtě nechtě obdivovat. Berberis se navzdory šoku zachoval profesionálně. A měl proč. Žádný příčetný Travič by si něco takového nikdy nedovolil.

Třetí pravidlo Travičského kodexu: Lidskou bytost svým jedem nezabiji…

K čertu s kodexem. K čertu s Hederou, Tiliou, Florou a jim podobným uctívačům koruny. Koruna je prokletá. Rod Aurumů musí skončit. Jednou provždy.

Vedle krále ležela v bezvědomí královna; snědou pleť měla nezdravě bílou, skoro v barvě svých vlasů rozprostřených kolem hlavy jako děsivou svatozář. Její prázdné, modré oči hleděly nepřítomně do dálky. Té už nebylo pomoci.

Křik kolem něj byl stále intenzivnější. A on tam stál s lehkým úsměvem na rtech, klidný jako oko bouře, zatímco se všude rozléval chaos. Ještě nikdy ten hlas nebyl tak spokojený.

„Vrah! Vlastizrádce! Chyťte ho!“

Dusot bot. Někdo ho popadl za ruce a zkroutil mu je za záda. Pořád se usmíval. Nebránil se, když se mu provaz zařízl do kůže. Neplánoval utéct. Nikdy nepočítal s tím, že tenhle pokus o královraždu přežije.

Čtvrté pravidlo Travičského kodexu: Tato pravidla ctít budu, raději zvolím smrt pro sebe a svou rodinu, pokud ne.

Volím si smrt, pomyslel si. Udělal, co musel. Na trestu nezáleželo. Zavřel oči a nechal se odtáhnout do vězení. Hlas v jeho hlavě navždy zmlkl.

Konečně byl volný.

Nyní…

Kapitola 1

Bylinkářka

(O 40 let později)

Pokud se někdy v historii Plantae odehrálo něco vzrušujícího, záhadného či magického, rozhodně se to nestalo v Severní provincii.

Největší událostí bylo, když se na svátek nebo o neděli porazilo prase. Seveřané se drželi svých tradic jako klíšťata; mají stejné domy, stejné zvyky a stejné obyčejné životy, jaké měli staletí před nimi jejich předci a jaké, jak se zdá, budou mít i staletí po nich jejich potomci.

Patří to k nim stejně jako hnědé oči a vlasy barvy zralé pšenice; dědictví předků, kteří před dávnými časy žili v horách. Současní Seveřané měli jen pramálo společného s horaly, kteří brázdili temné vody Ledového moře, bili se s ledovými vlky a medvědy a nosili jejich kůže.

Dřevo lodí ztrouchnivělo, kopí i štíty se rozlámaly i chuť po boji a objevování se někam vytratila. Lidé sestoupili z nehostinných hor do údolí, kde se usadili a kde se také zrodila jejich záliba v bylinkářství. Po mnoha staletích zpohodlněli a zlenivěli. Na časy udatných hrdinných výprav zbyly jen zaprášené vzpomínky. Sem tam ještě z hromady krámů na půdě vypadl nějaký ten štít, nebo dokonce i válečná sekera; stávalo se to však stále vzácněji. Současní Seveřané si místo lecjakého dobrodružství na moři či v lesích daleko raději poseděli nad pivem v místní nálevně po dlouhé práci na poli, než aby se vrhali do neznáma.

Možná, pomyslela si Elin Leroyová, možná kdybych byla jen trochu víc jako oni, tak by mi to ušetřilo spoustu problémů. Kdo by kdy řekl, že být příležitostnou bylinkářkou je tak riskantní?

Drápala se právě po kamenitém potočním břehu, který na druhé straně přecházel v prudký kopec, a ten by nevylezla; jedině snad kdyby byla horská koza. Což nebyla.

Odpolední slunce ji příjemně hřálo do zad, zatímco nohy a ruce se jí chvěly únavou. Odfoukla si z nosu plavý pramen vlasů a zabodla pohled do výstavního trsu kvetoucí máty. Byl zázrak, že na takhle krásnou rostlinu narazila ještě na konci září.

Rána a večery byly chladné a spousta divokých bylin už odkvétala; pokud se jim v tomhle zvláštním čase vůbec podařilo vykvést. Takové sucho jako letos nikdo nepamatoval. Tráva zežloutla a seschla jako seno a koryta většiny potoků vyschla. Byl to případ i Stříbrného potoka, jehož břehu se právě teď Elin křečovitě držela. Kdyby bylo vody tak jako obvykle, nejspíš by se ho nikdy neodvážila přeskočit.

Teď toho začínala hořce litovat. Pád a zlomená noha za těch pár florintů, které jí madam Noëll v bylinkářství dá, rozhodně nestojí. Slíbila si, že si podobně riskantní podniky pro příště odpustí. Slib, který hodlala dodržet jen do chvíle, než se naskytne další podobná příležitost. Zvyk je železná košile.

Zapřela se do měkké hlíny, co nejvíce to šlo, a natáhla se tak daleko, jak jen jí to její krátké ruce dovolily. Šlachy v rameni jí zaúpěly na protest.

Už…

Jen…

Kousek…

S triumfálním zavýsknutím vytrhla mátu z kořenů. Do vzduchu se okamžitě vznesla její jasně pálivá vůně. A vtom svah povolil.

Zatočil se s ní celý svět. Přistála obličejem napůl ve vodě, napůl v bahně. Snažila se postavit, ale smradlavé bahno jí pod botami příšerně podkluzovalo. A ještě ke všemu roztrhla a zamazala otcovu starou košili. Měla by být ráda, že se jí nic nestalo, ale přesto… to si zas doma něco vyslechne.

Rozhlížela se po mátě, kterou při pádu upustila, a ani nevnímala, jak jí teče do bot. Konečně ji zahlédla přímo v místě, na které dopadla. S mlasknutím špinavou rostlinu vytáhla ven a omyla ji; to nechtěné slisování jí bohužel způsobilo pár vad na kráse.

Rozpačitě si ji strčila do podpaží, prošla potokem na druhou stranu a vydrápala se na břeh. Ještě si u toho ke všemu popálila nohy o kopřivy a poškrábala se o trny.

Unaveně přihodila mátu do košíku k té trošce ostatních bylin, které nasbírala přes den.

Že by si mohla smýt bláto z obličeje, ji napadlo, až když přecházela přes mez u pole. Promnula si čelo, čímž si nejspíš bahno rozmazala po obličeji ještě víc.

Pustila to z hlavy. Madam Noëll si o ní stejně nejspíš nedělá žádné iluze. S matkou to bude horší. Doufala jen, že odměna bude vyšší než náklady na opravu košile.

Dorazila na louku se starým rozpraskaným dubem a pustila se po hlavní pěšině lemované velkými runovými kameny. U prašné cesty stála cedule jako osamělý monument. Zašlý nápis Vítejte v Blínu, hlavním městě Severní provincie byl zacákaný fleky od bahna. Navíc ještě nějaký místní vtipálek přeškrtl slovo Blín a místo něj tam připsal sprosté slovo. Nejspíš nebyla chuť ani vůle ceduli opravit.

Elin si říkala, že člověk, který nazval Blín městem, těch měst moc neviděl. Do Blínu zavítal jen málokdo, a když už, tak většinou omylem. Každá provincie si obvykle vydržovala vlastní Traviče a Léčitele, podobně jako hlavní město Plantae, Flos. Nebylo tedy zapotřebí do Blínu jezdit, pokud někdo opravdu nebyl nadšenec do tajů léčení, hor, luhů a hájů.

Za srdce města se dalo považovat náměstí s trhem, kde také sídlila místní honorace. Kromě radnice a starostova domu tam nechybělo ani sídlo guvernéra Menthy Maneta. Zbytek náměstí tvořily kamenné či dřevěné domky s jednou nebo dvěma místnostmi, některé, včetně jejich domu, byly dvoupatrové.

Nebyla to žádná metropole, ale i tak musela Elin uznat, že od malé vesnické osady, která se tu rozprostírala před Pádem, si hlavní město Severu dost polepšilo. Po příchodu Hedery a Tilie, dcer Flory, které místním obyvatelům předaly své schopnosti Léčitelů a Travičů, začaly nové domy růst jako houby po dešti. Obchod mezi Blínem a Flosem přinesl mnohé výhody a nové příležitosti. Od té doby se obyvatelům Blínu dařilo dobře, vyjma období záplav a sucha posledních několika let. A jisté velezrady, samozřejmě. Ale o tom se nemluvilo. Ne nahlas.

Když se mezi stromy objevily první domky, zkusila si ještě smést zaschlé bláto z kalhot. Doufala, že nenarazí na místní rozjívenou mládež; byli schopní se jí posmívat kvůli spoustě věcí, a to ani nemusela být pokrytá od hlavy k patám špínou.

Štěstí jí přálo. Než dorazila do bylinkářství, otočil se za ní jen párek vesnických drben. Ignorovala je a strčila rukou do dveří.

Když zacinkal zvonek madam Noëll, majitelka bylinkářství se za pultem napřímila. Neptala se Elin, proč vypadá jako vodníkova nevěsta, ani na nic jiného. Jen jedno nazvednuté obočí dávalo tušit, že její vzhled bere na vědomí.

„Tak co pro mě dneska máš?“

Noëll si nepotrpěla na přátelské klábosení. Jako sestra královského Léčitele nejspíš od ostatních lidí získala určitý odstup. Nezabíraly na ni lichotky ani úplatky. Jen kvalita produktu. Tenhle přístup Elin docela vyhovoval.

Položila před ni svůj košík.

„To je vážně všechno?“ zeptala se madam Noëll. Zahnědlé lístečky ostatních bylinek zplihle plandaly a z vlhkých kořínků se ještě odlupovala černá hlína. Růžové kvítky máty byly zmuchlané a nepůsobily zrovna vábně. Noëll se jich dotkla zažloutlým nehtem a probodla Elin pohledem.

Elin to zabolelo. Pro tu mátu se dost nadřela.

„Nic lepšího nemám. Je skoro podzim. Teď už nikde nic zajímavého nepokvete, věřte mi. Tohle je to nejlepší, co se dá sehnat.“ Raději už nezmínila, že tu mátu tak trochu přizabila svým pádem.

Na madam Noëll to velký dojem zrovna neudělalo.

„Mohla bych si ty rostliny nechat vypěstovat u Floristy. Víš, ten by mi je donesl hned. Bez námahy, špíny, a mnohem krásnější než jakékoliv jiné, co rostou divoce.“

Na to Elin neměla co říct. Floristé sice svoje bylinky dodávali pravidelně, někdy ne však dost často na to, aby to pokrylo veškerou poptávku, a madam Noëll to věděla. Zřejmě proto se nad ní slitovala.

Na stole zacinkaly dvě stříbrné mince. „Dva florinty. A to je pořád ještě dost nadhodnocené,“ řekla, jako by tím Elin prokazovala milosrdenství, a začala zkoumat nebohou rostlinku na pultě.

Elin shrábla peníze a uložila si je do brašny. Nemohla potlačit zklamání. Kvůli dvěma florintům promrhala celý den?

„Nemáš na prodej alespoň nějaké mýdlo?“ zeptala se madam Noëll. „Docela by se mi tu nějaké hodilo.“

„Zatím ne. Ale nějaké vyrobím, až budu mít čas.“

Výroba mýdla byla jednou z mála věcí, které Elin mohla se svou spřízněnou rostlinou konvalinkou dělat. Ale nijak zvlášť ji to nebavilo. Daleko raději chodila po lese a po loukách a hledala bylinky, které v obchodě zrovna chyběly. Což se nestávalo tak často, jak by si přála, protože v hlavním městě Blínu nebylo o Léčitele nouze. Větší šanci udat rostliny jinde než v bylinkářství měla na místním trhu. Ale tam nechodila zrovna ráda, protože –

U dveří zacinkal zvonek. Dovnitř vešek mladík, jehož obličej nebyl přes hromadu rostlin v jeho náručí vůbec vidět. Elin v něm však díky jeho spřízněné rostlině okamžitě rozpoznala Petasitese, Floristu a Léčitele, který bylinkářství pravidelně zásoboval sušeným devětsilem. A bohužel také jednoho z místních výrostků, kterým přišla náramně k smíchu. Poslední osoba, kterou dnes chtěla potkat. Skočila za nejbližší polici a usilovně se modlila k Floře, aby si jí nevšiml.

Petasites měl naštěstí oči jen pro madam Noëll. Chválil její nový účes, a jestli prý od minulého týdne nezhubla. Elin se ušklíbla. Ty neupřímné lichotky ji pobavily. Jestli chtěl od madam Noëll dostat větší sumu peněz, bude se muset víc snažit. I tak ale dostal patnáct florintů, což Elin dost nakrklo, i když se kvalita jejich zboží nedala srovnat. Proč jen to mají lidé s odznakem o tolik snadnější? Pitomý královský trest.

Petasites konečně dožvanil. Fajn, pomyslela si Elin a vykoukla zpoza police, vem si peníze a běž.

Mladík už byl na odchodu, když náhle něco zavětřil.

„Co to tu tak smrdí?“

Elin by ráda zacouvala hlouběji do obchůdku, ale nebylo kam. Když ji konečně zmerčil, znechucení v jeho tváři se přetavilo ve veselý úšklebek.

„Ale to jsi ty, Convallario? Teda promiň, chci říct Elin. Živíš se prodejem plevele, když už nemůžeš být Travička?“

Elin sebou trhla, když zaslechla své druhé jméno. To dostane každý Florista, když se projeví dar. Byla čest být pojmenován po své spřízněné rostlině. Po narození rodiče dávali svým dětem jejich první jméno, které zůstávalo Bezmocným. A právě to se teď Elin rozhodla používat. Bylo praktičtější, a hlavně… bezpečnější. A podle mnohých na jméno Convallaria ani neměla nárok, když se nemohla stát Travičkou.

Petasites si ji důkladně prohlížel.

„Kde ses tak zamazala? Vypadáš jako bys ryla v bahně spolu s prasaty.“

Pronesl to žertovně, jako takový nevinný vtípek. Krutost za tím jí však neunikla. Elin dobře znala urážky skryté za vtipy, které měly naoko pobavit, ale ve skutečnosti bylo jejich cílem jen ublížit. Postupem času se ale naučila ty urážky obracet. Protentokrát si naštěstí vybral jen její zjev.

„Přece bych si pamatovala, kdybych se s vámi někde poflakovala, ne?“ napodobila jeho uvolněný tón.

Hnědé oči se mu vztekle zúžily. S odporem nepočítal. Bylo zábavné škádlit kočku, jen dokud ho nesekla drápky.

„Nemusíš být hned útočná a urážet mě, Plevelinko. Jak si chceš najít manžela, když budeš vypadat jako čuně? Jen se zajímám o tvoje dobro, nic víc,“ řekl a poplácal ji po hlavě, jako by nebyla jeho vrstevnice, ale malá ztracená holčička. Nedělala si iluze, že ji nevnímá jako to druhé.

„Máš něco na obličeji,“ dodal naoko starostlivě. Elin si začala z čela utírat bláto. „Nene, já myslím tady.“ Poklepal si prstem na nos. „Chceš půjčit kapesník? Aby sis mohla utřít ty fleky.“

No samozřejmě, její pihy. Vždycky si našel něco, co na ní bylo špatně. Kolik podobných vtipů si vyslechla? Kolikrát si toužila sedřít kůži z obličeje, aby všichni zmlkli a dali jí pokoj? V hrudi se jí vzedmul vztek jako přílivová vlna, ale potlačila ho dřív, než by mohl vyvěrat na povrch a zdemolovat všechno v okolí.

K odpovědi se nedokázala přinutit. Proč se snažit? Stejně bude vždycky jen obtloustlá, flekatá, špinavá holka.

Madam Noëll si hlasitě odkašlala a kývla bradou ke dveřím. Sice neměla Elin zrovna v lásce, ale podobné chování jí bylo proti srsti. Petasites se jen ušklíbl a zmizel.

Elin se pořádně nadechla a vydechla, aby se zklidnila. I přesto jí krev zuřivě hučela v uších. Jednou jim ukážu, co tahle Plevelinka dokáže.

Otočila se k Madam Noëll.

„Nepotřebujete ještě s něčím pomoct? Dnes mám volné odpoledne.“

„Jsi hodná, že se ptáš. Potřebovala bych někoho, kdo by vytřel podlahu v Léčitelské škole. Stavila by ses tam prosím?“

Elin přikývla, rozloučila se přes knedlík v krku a vyběhla ven.

Kapitola 2

Stíny minulosti

Škola Léčitelů, obrovská budova z chladného bílého kamene, se nacházela v jižní části Blínu. Byla dvakrát větší než škola Travičů, protože Floristů se spřízněnými léčivkami se rodilo podstatně víc, což také znamenalo víc prostoru, který musela uklidit. Chodby příjemně voněly heřmánkem a sušenou mátou a stejný bylinný opar se vznášel i kolem studentů, kteří ji co chvíli míjeli. Na rozdíl od Travičů byly jejich uniformy zářivě bílé jako srst ledových vlků, s nepostradatelným karmínovým křížem na hrudi.

Se sladkobolným pocitem v srdci sledovala procházející studenty a přemítala nad tím, jaké by to bylo být jednou z nich. Druh spřízněné rostliny nebyl pro Traviče všeurčující. Mohli se stejně snadno stát i Léčiteli. Obě odvětví spolu totiž často úzce spolupracovala a náplň jejich práce se lišila jen mírně. I z toho důvodu měl král po svém boku příslušníky obou řádů. Všichni dokázali bezpečně rozeznat léčivou rostlinu od jedovaté, v případě otravy se Léčitelé spoléhali na názor Travičů a naopak. Zatímco Léčitelé se starali o blaho lidí, Traviči se zase starali o škůdce, kteří ničili jejich úrodu. Ti nejlepší z jejich řad nacházeli uplatnění ve Východní provincii, nebo dokonce v hlavním městě.

Ta myšlenka se jí nesmírně zamlouvala. Častokrát snila o tom, jak coby Travička jezdí do vzdálených krajů a objevuje nová místa, pomáhá lidem se škůdci a zdravotními problémy… někde, kde nikoho nezná a nikdo nezná ji a kde by si mohla vytvořit svou vlastní reputaci místo té, kterou jí přiřklo okolí.

Zavrtěla hlavou a znovu se pokusila setřít skvrnu neznámého původu na jasně bílé podlaze. Hloupé sny. Nic neznamenají.

Když byla hotová, vydala se vyleštit plakety v uličce slávy Léčitelů.

Přejížděla hadrem po zaprášených plaketách, zatímco na ni busty zamračených Léčitelů upíraly neživé oči.

Succisa Dranell – vyznamenán za objevení léku na krvácivý kašel

Calluna Noirová – za záchranu života krále Pinuse Auruma II.

Paris Noëll – dvacátý druhý královský Léčitel

Konečně vydrhla všechny štítky a celou síť učeben. Chodby se mezitím zcela vylidnily. Utřela si pot z čela špinavým rukávem a vyrazila ven.

Se skloněnou hlavou zrovna vylévala špinavou vodu na dlaždice, když zaslechla tlumený hovor a nějaké chichotání. Všichni Léčitelé se shromáždili venku před budovou. Po cestě lemované alejemi přicházel dav v čele s guvernérem Menthou. Se zářivě modrým přehozem přes jedno rameno mezi ostatními vynikal jako tyrkys mezi oblázky.

Co tady dělá v tuhle hodinu?

Elin okamžitě sklonila hlavu. Nechtěla, aby ji tu viděl vnuk Cratagea Maneta, guvernéra, který po velezradě Hyoscyamy Leroye upokojil králův hněv tím, že mu tohoto muže vydal i s jeho ženou. Guvernéra, který se zřekl jejího dědečka, aby celá jejich provincie nepadla v nemilost. Pamatovala si tu větu v dopise od guvernéra Maneta.

Žádný z Leroyových potomků, ať už syn, nebo dcera, bez ohledu na své schopnosti a znalosti, nebude nikdy připuštěn ke studiu Travičství a Léčitelství.

Větu, která jí zničila život.

Od té nešťastné královraždy mezi jejich rodinami panovalo zvláštní napětí, které se nevyhnulo ani jejich dětem a vnoučatům. V tak malém městě jako Blín nebylo snadné se někomu vyhýbat, takže dílem nějaké krutosti osudu skončili Elin i Mentha ve stejné třídě. Za celou dobu studia si nevyměnili víc než několik rozpačitých pozdravů. Byla za to ráda. Pro Elin by bylo naprosto nepřijatelné se s Menthou přátelit, ale pro něj jako pro guvernéra bylo naprosto v pořádku zaměstnat její matku jako švadlenu. Nejspíš tím chtěl ostatním ukázat, že minulost se má nechat minulostí a člověk by měl namísto toho vyhlížet zářnou budoucnost.

Elin zaryla prsty do okraje kýble, až křehký materiál nebezpečně zapraskal. Pro tebe je to snadné Mentho, pomyslela si. Tobě nikdo budoucnost nesebral.

Vyklepala z kyblíku poslední kapky vody, se skloněnou hlavou se proplížila kolem budovy a rychle se vydala pryč.

Po cestě domů se plácala do stehna prázdným košíkem. Co jí přinesl dnešek kromě připomínky toho, co nemůže mít?

Ach ano. Dvě osamělé mince jí o sebe vesele cinkaly v kapse; taková byla její odměna za celodenní námahu. A to nebylo zdaleka všechno. Lýtko poškrábané od trnů ji začalo příšerně pálit.

A věděla, že zítřejší den bude zrovna takový. I ten další, i všechny ostatní. Ale ona si s tím nějak poradí. Tak jako vždycky.

Procházela širokými ulicemi a kývnutím hlavy zdravila ostatní bylinkářky, které se vracely domů. Zahlédla starší dvojici bylinkářek, které si spolu povídaly. Připomněly jí její dvě sestry.

Stýskalo se jí po nich. Po tom, co se obě provdaly v tak mladém věku (Lavandula v sedmnácti, a Chamomille dokonce v šestnácti), se doma začala cítit osaměle. To se však mělo změnit. Když letos na jaře konečně dostudovala obecnou školu, věděla přesně, co chce dál dělat; studovat na Travičku.

Byla odhodlaná ukázat své rodině a především sama sobě, že ji přijmou, když jim bude mít co nabídnout. K tomu potřebovala peníze. Na papír, lepidlo a desky pro své herbáře. Pomáhala proto v bylinkářství a kdekoliv se dalo. Sháněla bylinky po lesích, na zahradě pěstovala zeleninu a ovoce a dělala všechny možné pomocné práce. Tedy alespoň takové, při kterých nemohla nic rozbít. Nebo zapálit.

Uvařit se pokusila jen jednou. Dalo se mluvit o štěstí, že to neskončilo požárem, a její matka o tom nepřestala mluvit ani měsíc poté.

„No jen se na tu zeď podívej!“ láteřila, zatímco se snažila struhadlem seškrábat ze zdi spálenou omítku. „To nezvládneš ani takhle jednoduchou věc, aby to neskončilo katastrofou?“

„Jen ji nech,“ zabručel otec, zatímco si četl noviny. „Dům přece stojí, nebo ne?“

Elin tehdy otce obdařila uznalým pohledem. Matku to však ještě víc popudilo. „Tomu tedy říkám výchova. Neměl bys být spíš na mojí straně? Ale to je jedno, můj názor tady očividně nikoho nezajímá. Asi půjdu za sestřičkou, ta jediná mě chápe!“

„Bohyně chraň, snad ne za tou čarodějnicí,“ zašklebil se otec. „Kam se hne, uvadnou stromy a kravám zkysne mléko. Včera někdo nechal o zeď domu opřené koště a já se příšerně lekl, že zase přiletěla.“

Elin si musela zakrýt pusu rukama, aby se nezačala smát nahlas. Na podobné hádky byla zvyklá. Manželství jejích rodičů sice bylo všelijaké, ale rozhodně nedávalo jednomu chuť vrhnout se do něčeho podobného. Ne, to opravdu nebylo nic pro ni. Bylinkářství představovalo jednu z mála možností, jak si přivydělat, a bylo pro ni přijatelné. Herbáře ale nebyly to jediné, na co šetřila peníze. Chtěla cestovat.

Nejednou upírala zasněný zrak k obzoru a hleděla do dálky, kam slunce chodilo spát. Celý dosavadní život prožila v Blínu a nikdy nepoznala nic jiného než jeho kamenné zdi. Ve škole se nikdy příliš nezdržovali přednášením o ostatních provinciích. Většinu času věnovali historii Severní provincie a o tom, co ji zajímalo nejvíc, se zmiňovali jen okrajově.

Bylo jí teprve deset let, když doma vyštrachala otcovy atlasy plné map a ilustrací. Při pohledu na ně teprve pochopila, jak je svět obrovský. Severní provincie byla jako ostrůvek klidu v oceánu té Západní, Jižní a Východní. Zkoumala body a tečky na mapách, které představovaly vzdálená města. Rmen byl podle mapy jen kousíček od nich, a přitom představoval zcela jiný svět. Ke spoustě míst byly připojeny i ilustrace a nákresy.

Hltala očima lesy, které křižovaly sever i jih. Obdivovala hory, jež se pnuly až k nebesům, a pozorovala řeku, která se kroutila k západu. A to byla jen Severní provincie. Co teprve Jih, Východ a Západ? To byly daleko větší provincie! Jak to asi vypadalo tam?

Proseděla nad mapami a obrázky dlouhé hodiny. A právě tehdy se v ní probudila láska ke knihám. A nekonečná touha po vědění a objevování.

Od té doby přečetla cokoliv, co se jí dostalo pod ruku. Chtěla o světě okolo sebe vědět co nejvíc. Prosila matku, aby jí četla před spaním. Mýty, legendy, cestopisy, pohádky, cokoliv. Každý večer usínala s novým příběhem. Každý byl svým způsobem jedinečný.

Ať už to byl příběh o princi, který šel až do Podkoření pro korunu podzemního krále, nebo příběh o bohyni rostlin, která spadla z oblohy, a byla tak odsouzená k věčnému životu mezi lidmi. K Floře si skrz příběhy vytvořila velmi blízké, skoro až přátelské pouto. Chápala její bolest, obdivovala její sílu a houževnatost. Příběhy o ní měla úplně nejraději.

Ale ze všeho nejradši měla příběh o Flořině knihovně.

Ještě předtím, než se bohyně Flora stala Stromem Duší, který rostl uprostřed Flosu, sepsala všechny své zážitky a vědomosti do deníku. Ten pak uložila do skryté místnosti někde v Paláci a zapečetila ji. Nikdo, ani její děti, nevěděl, kde se ta místnost nachází. Dlouhá léta po Pádu se na ni zapomnělo. Ale pak se okolo roku 540 opět začalo o knihovně mluvit. Od té doby vzbuzovala ve Floristech obrovské vášně. Co by v tom deníku tak mohlo být napsáno? Jaká úchvatná tajemství ukrývá? Najít ten deník a přečíst si ho jako první ze všech, odhalit všechna tajemství Flory… znělo to až příliš krásně na to, aby to mohlo být skutečné. Ale nešlo jen o to.

Spousta Hledačů věřila, že deník není jediná věc, která se v té místnosti nachází. Poklad nesmírné hodnoty, klíč k nesmrtelnosti, další ze ztracených božích relikvií… to byla jen drobná ochutnávka toho, co dokázala lidská představivost vykreslit. Bohužel ta představivost nebyla o nic silnější než lidská chamtivost. Legenda přitahovala historiky, dobrodruhy i prachobyčejné zloděje. Navzdory generacím průzkumníků, kteří svému pátrání zasvětili celý život, zůstávalo umístění Flořiny knihovny stále záhadou.

Elin strávila nejednu probdělou noc nad poznámkami těch badatelů. Nesmírně toužila se k nim přidat. Chtěla být tou, která tu knihovnu nalezne.

To by byl příběh. O Convallarii Leroyové, dívce ze Severní provincie, která objevila Flořinu knihovnu.

Její vlastní příběh, kde se pohádky stávaly skutečností, kdy do nich člověk mohl vkročit a stát se jejich součástí. Už nechtěla ty příběhy jen poslouchat. Chtěla je sama prožít.

Ale potom vyrostla. A z dětského snu zbyl jen vybledlý stín jako bledý kruh měsíce na polední obloze. Až měla pocit, že s časem úplně vyhasl.

Zaměřila se na praktičtější věci; na studium, práci a na snahu překonat temnou minulost své rodiny. Někdy se jí však dětský sen připomněl, ať už to bylo další knihou, kterou jí otec přinesl, či pohledem na některou ze soch Flory na hlavním náměstí.

Uvědomila si, že ten sen stále tiše spí někde v jejím nitru. A trpělivě čekal na to, až se bude moci probudit.

Vrátila se do prázdného domu. Rodiče ještě nepřišli z práce. Uklidila si věci, umyla se a pak se protáhla kuchyňským oknem do zahrady. Přelezla plot a vydala se do lesa.

Přivítaly ji rozložité větve ztěžklé smůlou a jehličím. Vítr k ní nesl jemnou houbovou vůni jako předzvěst blížícího se podzimu.

Otec ji sem často bral a ukazoval jí různé rostliny a stromy, učil ji poznávat stopy přítomnosti zvířat a otisky jejich tlap. Často spolu v tichosti sedávali poblíž mýtiny a čekali na jeleny. Otec se spoléhal na její mladý zrak a dobrou paměť. Vždycky jí dal tužku s uhlem a chtěl po ní nakreslit jejich obrys, aby je později podle něj mohl vyřezat. Když se jeleni neukázali, obvykle se objevilo něco jiného. Liška, jezevec, a jednou dokonce zahlédli ledovou vlčici s mláďaty. To ještě byla zima silnější a sluneční žár nebyl tak nelítostný. Od té doby ledového vlka už nikdy neviděla. Tehdy měli štěstí. Někdy se neukázalo vůbec nic. To pak její otec často hledal dřevo vhodné k vyřezávání a Elin se prsty modrými od borůvek rýpala v hlíně.

Teď už s otcem do lesa nechodila. Po tom, co si poranil kotník při hledání dřeva, trávil více času doma a raději v klidu pracoval. Elin tak objevovala les na vlastní pěst a často tam zůstávala déle. Milovala jeho zvuky; šustění listí, praskání větví a škrábání veverčích drápků po kůře stromů. Občas se ozvalo zapískání sojky nebo křik datla. A čím dále šla, tím větší pocit svobody měla. Jako by pouto, které ji vázalo k Blínu a jeho obyvatelům sláblo, až zmizelo docela. Tady byla daleko od všech zvídavých očí a uší.

Vyšplhala na nejvyšší kopec, vysoko nad koruny borovic, a shlížela z něj dolů do údolí. Blín z té dálky připomínal malinké kapesní zrcátko, jak se okna všech domů leskla ve světle zapadajícího slunce. Říčka Letná se městem vinula jako stříbrná stužka a uháněla k západu. Dál na sever se modraly Ledové hory, domov jejích předků.

Podle pověsti z nich přišli dávní Seveřané dlouhá léta před Pádem. Dnes tam žili už jen ledoví vlci a ledoví medvědi, a pokud bylo na lidových povídačkách něco pravdy, pak i ledoví obři. Elin jednoho obra viděla na obrázku a nijak zvlášť po setkání s ním netoužila. Obleva posledních desítek let všechny tyto tvory zahnala vysoko k horským štítům a spolu s ledem a sněhem tak z místních lesů vymizeli. Ledové vlky vídali v nížinách jen zřídka. Teplo jim totiž rozpouštělo zuby a drápy, jejich oči bez chladu vyhasly a zvíře uhynulo.

Bylo snazší tam sedět a toulat se v myšlenkách než neustále myslet na to, co ji zítra čeká. Zvedla se k odchodu, až když slunce začalo zapadat.

Když se vrátila domů, všechny obavy z ní spadly. Byla tak unavená, že nad tím ani neměla čas přemýšlet. Padla do postele a okamžitě usnula.

Kapitola 3

Příběh

Ranní paprsky ji polechtaly na skloněné hlavě. Zvedla oči od knihy a natáhla se po stohu papírů na stole. Bylo skoro poledne a ona byla už od kuropění vzhůru. Nejraději by si přispala jako jiné dny, dnes však potřebovala čas na přípravu.

Listovala svými poznámkami, starými i novými, a mračila se. Snad je to opravdu všechno…

Prohrabovala se skromnou sbírkou milovaných knih, s hřbety ošoupanými od častého užívání. Ano. Co se týkalo léčivých rostlin, bude to stačit, pomyslela si.

Nadzvedla kámen, který držel papíry na jejím stole na místě. Vítr je okamžitě rozfoukal po místnosti. Urychleně vyskočila a pustila se do pronásledování. Její poznámky jí tančily před očima a vesele uhýbaly pokaždé, když se je snažila chytit. Co chvíli se jí tak před očima mihla vylisovaná rostlina s hromadou faktů napsaných černým inkoustem. Kostival, kontryhel, heřmánek, rmen…

Chvíli po nich marně chňapala s nevalným úspěchem, než ji napadlo zabouchnout okno. Stránky okamžitě přestaly splašeně kroužit místností a snesly se na zem jako unavené sněhové vločky. S povzdechem se pustila do sbírání.

Uprostřed toho zmatku málem zakopla o vystouplé prkno. Tam měla schované své nejdůležitější záznamy. Poznámky o jedovatých rostlinách, včetně herbáře a jejích kreseb, a také všechna dosud známá fakta o Flořině knihovně ve Flosu. Něco takového by správně mít neměla.

Kdyby se to někdo dozvěděl…

Kdyby měl někdo sebemenší podezření, následky by byly strašlivé. Nikdo o té skrýši nevěděl. A to muselo stačit.

Nadzvedla prkno a vytáhla poznámky ven. Překontrolovala chyby a kritickým pohledem zhodnotila stav svých vzorků. Všechno muselo být perfektní. Nic nemohla ponechat náhodě. Před novým královským Travičem se musela předvést jen v tom nejlepším světle, jestli chce, aby se to tentokrát podařilo.

Přejela pohledem stěny natřené šeříkovou barvou, okno s trsem konvalinek v květináči, pečlivě ustlanou postel a malou knihovnu vedle ní. Nastal čas, aby se trochu procvičila.

Přistoupila k oknu. Vedle květináče s konvalinkami stál ještě jeden, po okraj naplněný hlínou a zdánlivě prázdný. Elin zašimralo v konečcích prstů, jak se v ní probudila její moc. Zabořila prsty do vlhké hlíny a soustředila se. Už to dlouhou nezkoušela, takže si nedělala veliké naděje. Zavřela oči a za zavřenými víčky se snažila posílit pouto mezí ní a rostlinou.

Bylo slabé, tenoučké jako vlásek, a ona na něj nesměla tlačit, aby se nepřetrhlo. Představila si malé semínko, ne takové, jaké je teď, ale jeho potenciál, čím se může stát, jak se zvedá z černé hlíny, jak vzdoruje gravitaci, jak hledá oporu v půdě, jak se natahuje za světlem. Představila si stonek, smaragdově zelené listy, závěs malých bílých zvonečků a pobídla ho: „Probuď se.“

Cítila, jak se její krev zahřívá, a otevřela oči. Z hlíny před ní vyrazil tenoučký šlahounek, který stále sílil, až se rozpojil na dva listy, z jejichž středu vyrazil stonek. Mohla to vidět posté a stejně by ji to fascinovalo pořád stejně. Když se objevily první bílé kvítky, stáhla ruku dojetím. Tahle část byla vždycky její oblíbená.

Rostlina se nepatrně zachvěla, jako by se po svém zrychleném růstu potřebovala protáhnout.

Elin se zase potřebovala napít – jako vždycky, když použila svůj dar. Když zahnala palčivou žízeň, přejela konečky prstů po chladivých listech. Opatrně odřízla rostlinky nožem a svázala je do drobného svazku – potřebovala něco, co dát k soše Hedery Leroyové, své dávné předchůdkyně. Shrábla své poznámky ze stolu, zkontrolovala, jestli má s sebou všechno, co potřebuje, a vyšla z pokoje do chodby.

Přitiskla si desky k boku a obezřetně sestupovala po schodech. Každé vrznutí se ve ztichlém domě rozlehlo jako v jeskyni. Nejspíš se nezvládne vytratit nepozorovaně. Když se jí podařilo dostat se dolů, nakoukla do kuchyně.

Do nosu ji uhodil štiplavý zápach česneku a cibule. Nejspíš základ dnešního oběda.

U stolu, blíže k ní, seděla matka. Vyšívala. Na klíně měla položenou nějakou černou látku a zdálo se, že je úplně pohlcená prací. Když Elin přistoupila blíž, poznala, že se jedná o uniformu guvernéra. Nejkvalitnější bavlna z Jižní provincie, rukávy obšité složitými zlatými ornamenty… Matka na lem rukávu právě vyšívala rostliny typické pro Severní provincii.

Na pravém byly rostliny Léčitelů: heřmánek, devětsil, bršlice, medvědí česnek, kakost a další. Na levém byly zase ty travičské: rulík, durman, náprstník, blín, vraní oko a… konvalinka.

Matka dokázala z obyčejného kusu oděvu vytvořit umělecké dílo. Nebylo divu, že na tak důležitou práci, jako je uniforma jejich představeného, oslovili právě ji.

Elin si všimla, že další léčivé a jedovaté rostliny jsou vyšité po celé ploše uniformy; vepředu, na klopách a nejspíš i na zádech. Byla skoro škoda ji nosit, když bude ta úchvatná práce zakrytá modrým přehozem.

Když matka skončila s vyšíváním květu, odkousla nit a kriticky si své dílo prohlížela. Elin mohla o takové zručnosti jen snít. Sama jednou šít zkusila. Neskončilo to však podle jejích představ; píchla se do prstu, a ještě ke všemu zlomila matčinu oblíbenou jehlu. Rozhodla se, že zůstane u svých rostlin a jednoduchých kreseb. Vůbec ji ke správnému rozhodnutí nepostrčily matčiny nářky.

Odkašlala si.

„Jdu se na chvíli projít,“ oznámila a sundala z háčku otcův kabát.

Matka ani nezvedla oči od práce. Jakmile se do něčeho zabrala, nic ji z toho nemohlo vytrhnout. To byla jedna z mála věcí, které měly s Elin společné.

„Hlavně ať jsi brzy doma,“ pronesla neurčitě koutkem úst, zatímco navlékala jehlu na nit.

Elin doufala, že se jen tak nevrátí. Znamenalo by to totiž, že ji nepřijali. A oni ji přijmou. Musí.

Rozloučila se a odešla.

V Blínu bylo toho podzimu opravdu krásně.

Alespoň to tak Elin připadalo, když procházela dlouhou alejí starých tisů, které lemovaly cestu k Travičské škole. Téměř přebilo nervozitu z toho, co se chystala udělat.

Třípatrová budova v sobě dokonale kloubila mohutnost s elegancí. Kouřově šedý kámen se krásně doplňoval se smetanově bílým, takže vytvářely jakousi zvláštní hru světla a stínu. Čtvercová okna odrážela barvu oblohy a celkový dojem vznešenosti ještě umocňovaly listy břečťanu a skočce, umně vytesané z kamene po celém obvodu budovy.

Elin ze školy nemohla spustit zrak. Mírně ji píchlo u srdce. Nádvoří bylo prázdné; všichni studenti už byli na přednáškách. Postavila se do stínu místního památníku. Jemný vánek jí sfoukl vlasy z ramen.

Socha Hedery Leroyové, zakladatelky a patronky Travičské školy, se koupala ve slunečním světle. Tmavý pískovec dodával její kamenné tváři vážnost. S rukou nataženou ke škole vypadala, jako by jí žehnala, a z postoje jejího těla vyzařovala sebedůvěra, hrdost a vznešenost. Pokrývaly ji vrstvy a vrstvy popínavého břečťanu. Hedeřina spřízněná rostlina se svou majitelkou zůstala i po její smrti.

O břečťanu toho Elin věděla hodně. Lecjakou zajímavost o něm si neodpustila ani jedna z knih o rostlinách, která se jí kdy dostala do rukou. Také u této sochy často sedávala a snažila se pečlivě zakreslit podobu listů. Byla pro ně typická heterofylie, což znamenalo, že se na jedné rostlině vyskytovaly dva odlišné tvary listů. Zdaleka nejzajímavější však byly dvojstranné vlastnosti břečťanu. Na jednu stranu jej Traviči používali k hubení parazitů, a na druhou zase sloužil Léčitelům jako prostředek proti kašli a jako hojně využívaný lék na kocovinu. Kromě toho byl břečťan odjakživa symbolem přátelství, nesmrtelnosti a věčnosti. Nic nebylo tak černobílé, jak se na první pohled zdálo.

Na chvíli se před sochou zastavila a četla si štítek pod ní. Hederu vždycky tajně obdivovala. Mladá princezna opustila rodné město Flos a spolu se svou sestrou se vydala do neznáma, aby si našla nový domov. Nebála se opustit místo, které celý život znala, a odejít za lepším.

I já jednou půjdu v jejích stopách.

Prozatím však doufala jen v to, že jí dovolí studovat Travičské umění. Zkusila to už jednou, před rokem. To jí bylo sedmnáct let a Travičský mistr už tehdy přijímal žádosti ke studiu. Jako Floristka se spřízněnou rostlinou konvalinkou se mohla stát Travičkou. To by ovšem nesměla být vnučkou Hyoscyamy Leroye, nebo, jak se mu říkalo tady, královraha.

Před rokem slyšela rezolutní ne, ale bylo to z části i nedostatkem zkušeností. Zato letos strávila každou volnou chvíli v lese a na louce; hledala rostliny, kreslila je, zapisovala si poznámky a vytvořila rozsáhlý herbář. Pokud tohle nepřesvědčí Travičského mistra, že je hodna studovat na této škole, pak už nejspíš nic.

Položila před sochu sklenici s konvalinkami, zamumlala pár slov díků a poprosila Hederu o požehnání. Doufala, že jí bude štěstí přát tak jako jí. A třeba za pár let zde, na místě jejího památníku, složí Travičskou přísahu.

Zakroutila hlavou, aby vyhnala napětí z krčních svalů. Nesmí působit nervózně, závisí na tom její budoucnost. Zhluboka se nadechla a vkročila do budovy. Škola Travičů byla běžně přístupná veřejnosti, takže ji při vstupu nikdo nezastavil.

První přednášky už začaly. Chodby, vybudované z ocelově šedého kamene, zely prázdnotou, jedinou společnost jí proto dělaly mramorové busty dávných Travičů.

Ulička slávy.

Bylo to jako cesta do minulosti.

Procházela kolem nich a tu a tam si četla náhodná jména.

Datura Lambertová, jejíž jed z durmanu zachránil několik set tun obilí před přemnoženými hlodavci.

Papaver Mercier a jeho šťáva z nezralých makovic, která králi Aurumovi I. ulevila od chronické bolesti.

Digitalis Duvall, první královský Travič rodu Duvallů.

A za jeho bustou byla…

Busta jejího dědečka. Nebo alespoň tam být měla. Na podstavci zůstala jen ramena a hlava. Obličej byl pryč. Vytlučený, nejspíš kamenem. Štítek pod bustou opravdu hlásal Hyoscyama Leroy. Ale veškeré jeho čestné tituly a zásluhy byly škrtnuté a na jejich místě stálo jediné slovo. Královrah.

Dech se jí zadrhl v hrdle. Při pohledu na zničenou sochu ji zamrazilo. Mnoho lidí kvůli tomu, co její dědeček udělal, přišlo o práci i důvěryhodnost, nebo, jako v případě její babičky, i o život. Ta nenávist byla po všech těch letech stále ještě silná. Koneckonců někteří to její rodině zazlívali i po čtyřiceti letech. Zakázala si na to myslet. Spěšně uličkou slávy prošla bez dalšího pohledu stranou.

Zastavila se až před hlavním přednáškovým sálem. Dveře byly pootevřené.

Strčila dovnitř hlavu a rameno. Byla tak zároveň v místnosti i mimo ni. Neodvážila se vstoupit bez vyzvání.

Kvůli zataženým oknům bylo uvnitř šero. Výuka však byla v plném proudu. Travičský mistr Taxus Duvall přijel až z Flosu, aby na škole přivítal nové studenty. Poznala ho podle rudého plnovousu, dlouhého černého pláště a bílé lebky na jeho hrudi.

Přibližně dvacet děvčat a chlapců v jednoduchých černých uniformách sledovalo svého učitele s posvátnou úctou. Neubránila se bodnutí závisti. Jaké by to bylo patřit mezi ně? Sedět s nimi v lavici, psát si poznámky, pokládat otázky…

Zabloudila pohledem po místnosti. Hromada laboratorního skla na stole svědčila o tom, že je mistr Duvall právě uprostřed nějakého pokusu. Na stěně za ním visela malba rozložení orgánů v lidském těle. Mistr Taxus právě přejížděl ukazovátkem po síti žil a cév zobrazených na nákresu.

„… naše schopnosti se začínají projevovat okolo desátého roku, tedy v období dospívání. V lidském těle dochází k mnoha hormonálním změnám. Po několikaletém studiu bylo zjištěno, že je schopnost, nazývaná dar, podmíněna přítomností specifické směsi hormonů, která nám však bohužel stále není známa. Nevíme ani, jaká látka vznik těchto hormonů podněcuje. Jistě víme jen to, že dědičnost na to nemá žádný vliv. Děti Bezmocných mohou stejně dobře být Floristy a naopak. Druh spřízněné rostliny podněcuje i naše geografické umístění, včetně délky a intenzity slunečního záření. Mnoho lidí též věří, že když budou vystavovat své dítě po celou dobu jeho růstu vytoužené spřízněné rostlině, pozitivně tím ovlivní vznik daru. Něco takového nemá žádný vědecký podklad, vážení. Působí to pozitivně pouze na vznik pylových alergií.“

Pár studentů se tomu vtipu zasmálo. Elin se taky koutkem úst pousmála; pár přátel jejích rodičů tomu bohužel opravdu věřilo.

Taxus si odkašlal, aby ve třídě zjednal pořádek.

„Vy všichni naštěstí patříte do té druhé kategorie, jinak byste tu dnes neseděli. Pokud se podíváme na stránku anatomickou,“ řekl a znovu poklepal ukazovátkem na nákres, „jsme ve své podstatě, Floristi i Bezmocní, naprosto totožní. Ale,“ dodal a výstražně vztyčil prst do vzduchu, „jeden rozdíl by se tu přece jen našel.“

Zpoza stolu vytáhl krabici, obalenou studeným hadrem. V řadách studentů to vzrušeně zašumělo; Elin natáhla krk, aby lépe viděla.

Mistr vyndal na světlo dvě palcové nádobky s červenou a zelenou tekutinou. Krev. A… taky krev.

„Díky našim štědrým dobrovolníkům jsem získal dva čerstvé vzorky krve. Nemějte obavy, při odběru nebyl nikdo zraněn.“

Další kolektivní zahihňání.

Taxus se otočil na svou asistentku. „Atropo, světlo prosím.“

Uštvaně vypadající Travička v koutě vytáhla závěs po jeho levé straně; dovnitř okamžitě probleskl sluneční paprsek a dotkl se zlatým prstem pracovního stolu. Ten se jako jediná osvětlená věc v místnosti proměnil v zářící oltář. Mistr si pospíšil s vysvětlením.

„Jak můžete vidět, krev Bezmocného na sluneční svit nijak nereaguje.“

Otáčel nádobkou v ruce, až se granátově rudá krev přelévala sem a tam. Když nabyl dojmu, že zvědavost studentů byla nakrmena do syta, lahvičku schoval. Vzal si do ruky druhou se zelenou krví.

„A toto, vážení, je krev Floristy.“

Jakmile vystavil obsah nádobky slunečním paprskům, davem projelo kolektivní zalapání po dechu. Zelená krev se totiž na světle nepatrně rozzářila. Jako by byla plná lesknoucích se třpytek. Taxus okamžitě využil všeobecný úžas k tomu, aby své studenty ještě více vzdělal.

„Není třeba se děsit, tato reakce je úplně normální. Naše těla dokáží díky chlorofylu v naší krvi získávat i energii ze světla. Nelze tím nahradit přirozenou potravu, ale v nouzi se to může jevit jako užitečný zdroj energie. Má to však i svá úskalí. Žádný Florista není schopen své schopnosti používat po tmě bez nějakého zdroje světla. A to už vůbec nemluvím o dnech, kdy je zataženo, to je většinou naše nálada pod bodem mrazu a –“

Přiskočila k němu Atropa a něco mu pošeptala do ucha. Vrhla přitom zděšený pohled směrem k Elin. Takže si jí všimla.

Elin měla náhle chuť stáhnout hlavu mezi ramena a utéct. Studenti mezitím využili nastalé ticho k vášnivým diskuzím. V celé učebně to najednou bzučelo jako v úle.

Taxus k ní taky zaletěl pohledem a smrtelně zbledl, ale rychle se vzpamatoval. Hlasitě zatleskal.

„Uděláme si krátkou přestávku. Musím si něco nutně zařídit. Vy se mezitím připravte na další přednášku o vlivech jedů na různé orgánové soustavy!“

S tím opustil své místo za stolem a zamířil k ní.

Elin spěšně vyklouzla ven na chodbu. Herbář si přitiskla k hrudi a na malou chvíli ji přepadly pochyby. Polilo ji příšerné horko. Nedělá náhodou obrovskou chybu?

Taxus vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Ustrašeně se rozhlédl na obě strany. Byli tu sami.

Elin si všimla, že takhle zblízka vypadá starší; rusé vlasy měl prořídlé a prokvetlé stříbrem. Čas a starosti do jeho tváře vyryly vrásky hluboké jako kaňony. Všimla si, že se mu na čele začíná perlit pot. Evidentně nebyla jediná, kdo byl s nervy v koncích.

„Co tady děláte?“ pronesl mistr pečlivě ovládaným hlasem.

Elin se narovnala a snažila se působit sebevědomě, což jí zrovna moc nešlo. Bylo by to snazší, kdyby se jí nepotily dlaně a srdce netlouklo jako o závod.