Prostě Harriet

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Elana K. Arnoldová

Prostě Harriet – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro mého redaktora a kamaráda

Jordana Browna

Copyright © Elana K. Arnold 2022

Translation © Eva Kadlecová Pourová 2022

Illustrations © Dung Ho 2022

ISBN tištěné verze 978-80-264-4720-7 (1. vydání, 2023)

ISBN e-knihy 978-80-264-4780-1 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-264-4781-8 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4782-5 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

1

Co byste měli vědět

Jmenuju se Harriet Wermerová.

Dřív, než vám povím cokoliv dalšího, byste o mně měli vědět pár věcí.

Začnu od těch nejhorších.

Někdy lžu. Nevím, proč to dělám, a navíc většinou lžu o hloupostech, u kterých to lidé poznají. Buď hned, nebo hodně brzy. A je to pěkně trapné, abych řekla pravdu. (Pravdu o lhaní! Hahaha.)

V noci se mi často zdají noční můry. Jsou vážně ošklivé. Dokonce tak, že jim říkám noční děsy. Jsou naprosto příšerné. Většinou v nich někam padám. Nenávidím padání.

Tak jo, dobře. Tuhle poslední věc jsem původně přiznávat nechtěla, a to ani vám, ale pak jsem si řekla, že bych mohla být aspoň jednou pro změnu upřímná. Když se mi zdá ten noční děs, tak se někdy v posteli počurám.

Když se o téhle poslední věci dozvědí jiné děti, tak se mi kvůli tomu většinou posmívají. Já o tom ale obvykle lidem neříkám. Je to jedna z těch věcí, o kterých člověk mluví jen v nejnutnějších případech, a pokud jde o mě, tak to není nic, o čem by podle mého názoru potřeboval kdokoliv vědět.

Je ale zvláštní, že se lidi i tak všechno dozvědí.

A jo. To mě přivádí k ještě jedné věci. Když se někdy naštvu nebo mi je trapně – protože třeba někdo pozná, že lžu, anebo zjistí, že se počurávám v posteli – chovám se tak trochu … no, mamka tomu říká „nezvladatelně“.

Úplně poslední den školy, když jsem končila třetí třídu, což bylo celkem nedávno, jsem asi byla „nezvladatelná“. Ale nebyla to moje vina. Nebo aspoň ne ze začátku.

Možná byste o mně měli vědět ještě jednu věc. Mamka mi vážně dala jméno po Vyzvědačce Harriet, po té hrdince z knížky. Když prý byla malá, byl to její oblíbený příběh. A odjakživa prý věděla, že jestli bude mít jednou v dospělosti dceru, tak ji pojmenuje Harriet.

Ale kdykoliv mi někdo řekne – „Hele, ty se jmenuješ Harriet! Jako Vyzvědačka Harriet!“ – okamžitě mu skočím do řeči a ohradím se:

„Ne. Já jsem prostě Harriet.“

„Tak dobře, Prostě Harriet,“ odpoví úplně pokaždé ten dospělák. (Jako by snad všichni četli stejnou příručku nazvanou Nejtrapnější dospělácké vtipy.)

A právě proto mi někdy i spolužáci říkají Prostě Harriet. Protože slyšeli naši učitelku, paní Robinsonovou, která tenhle vtip pronesla první školní den, když jsem nastoupila do třetí třídy. A hned se to ujalo, jak jinak. Dospělým podle mě nedochází, že taková věc, jako je přezdívka, může člověka pronásledovat pěkně dlouho. Nechápu to. Copak ti dospěláci kdysi sami nebyli malí? Než se z nich stali dospěláci? Copak trpí nějakou dospěláckou ztrátou paměti nebo něčím podobným?

Až já vyrostu, tak nikdy nezapomenu, jak odporné a nepříjemné a… a děsné může někdy být, když je člověk ještě dítě. To vám přísahám.

No, ale to je jedno. Takže jak už jsem vám říkala – někdy lžu a někdy se počůrám do postele a někdy se mi zdají noční děsy. Ale vsadím se, že i vy máte pár věcí, které na sobě zrovna nemilujete. Moje Nanu s oblibou říkává, že „Každý máme něco“. A Nanu je vážně chytrá. Je to mamka mého táty a bydlí na ostrově. Ale víc vám o ní řeknu až později.

Nejdřív vám chci totiž povědět o tom, co se stalo poslední den školy, když jsem končila třetí třídu. Se školou to ale vlastně nemá nic moc společného.

Ke škole pro mě přijel táta, a už to byla první divná věc. Skoro pokaždé mě totiž do školy vozí mamka, a ta mě taky odpoledne vyzvedává, protože může pracovat z domova, zatímco taťka hodně cestuje. Nejsem zrovna nadšená, když čekám, že se věci stanou nějak, a ony se pak dějí jinak. Kdyby bylo na mně, tak by se všechno pořád neměnilo. Takže i když jsem byla ráda, že taťku vidím, prostě jsem čekala, že přijede mamka. A možná právě to odstartovalo moji mizernou náladu.

Takže – po škole mě teda vyzvednul taťka. A ten se pak navíc odmítl zastavit v mém oblíbeném Danyho delikátním bistru, kde jsem si chtěla dát něco speciálního k pití na oslavu toho, že právě skončila škola.

„Ale to už je na poslední školní den taková naše tradice,“ protestovala jsem. „Každý rok už od školky chodíme s mamkou do tohohle bistra na nějaké speciální pití.“

„Dnes to nepůjde,“ prohlásil taťka. „Maminka je u doktora a musíme ji tam vyzvednout.“

Mamka teď chodí na vyšetření k doktorovi skoro pořád, protože je těhotná. Já si žádného malého bráchu nijak zvlášť nepřála, jenže mě se nikdo neptal. Protože kdyby se mě zeptali, tak bych jim hned řekla, že tři lidi je na rodinu tak akorát. Trojka je moje nejoblíbenější číslo. Nejdřív jsem si všech těch řečí o miminu a všech těch miminkovských věcí které naši kupovali a strkali do máminy pracovny, vůbec nevšímala. Ale mámino břicho bylo čím dál větší, a to už bylo těžší přehlížet. No a teď už se měl, podle všeho, můj brácha Martin Wermer jedenáctého srpna narodit.

(Na jméno se mě teda zeptali, ale můj návrh pak stejně nevzali v potaz. Ještě je ale čas, aby si to rozmysleli.)

„Tak se tam můžeme zastavit cestou k doktorovi a koupit si něco v okýnku s sebou do auta,“ navrhla jsem. „Prosím, tati, vždyť je to tradice.“

„Nemáme to vůbec při cestě,“ namítl táta.

Byli jsme už sice v autě, ale pořád ještě na školním parkovišti. Trčeli jsme v dlouhé frontě, která se vytvořila u výjezdu.

„Oba jste mi s mamkou tvrdili, že to mimino nic nezmění. A teď se kvůli němu mění tradice posledního školního dne,“ prohlásila jsem uraženě.

Taťka si hlasitě povzdechnul. Bylo to přesně to povzdechnutí, které signalizovalo, že si to nakonec přece jen rozmyslí. A opravdu. Zajel k okýnku Danyho delikátního bistra a koupil mi jahodovo-vanilkový koktejl s extra porcí šlehačky. Pak jsme pokračovali k doktorovi.

Ordinace maminčina miminovského doktora se nacházela ve stejné budově jako ordinace mojí dětské lékařky. Taťka mi řekl, ať počkám na dvoře u okrasného jezírka, a sám šel mezitím dovnitř. Celou dobu na mě viděl oknem vedle dveří. Všimla jsem si mamky, která na nás čekala u recepce. Zamávala mi.

Taky jsem na ni zamávala.

Překvapilo mě, že se nepostavila. Pak jsem zjistila, že sedí v kolečkovém křesle. Taťka ji dovezl ke dveřím. Na vteřinu mi oba zmizeli z dohledu, ale pak se dveře otevřely a oni vyjeli ven.

„Ahoj zlatíčko,“ pozdravila mě mamka. Vypadala unaveně. Pod očima měla tmavé kruhy a vlasy měla sčesané v čemsi, co vypadalo napůl jako drdol a napůl jako culík. „Ty máš koktejl!“

„Tradice posledního školního dne,“ přikývl tatínek.

Pořádně jsem si usrkla. Koktejl mi na okamžik uvízl v krku, jak jsem se lekla, že by mohla maminka taťkovi prozradit, že žádná koktejlová tradice na poslední den školy neexistuje.

Ona však naštěstí jen výmluvně povytáhla obočí, ale o mé lži neřekla ani slovo. Společně jsme pak šli všichni tři zpátky k autu. Teda vlastně – mamka nešla. Mamka jela v křesle.

Tatínek jí pomohl na přední sedadlo a pak se vrátil dozadu a naložil kolečkové křeslo do kufru. Vůbec se mi nelíbilo, že tam to křeslo je a že s námi jede domů. Nezeptala jsem se, proč mamka v tom křesle seděla. Ale ne proto, že by mě to nezajímalo. Bylo to proto, že už jsem věděla, že to nevěstí nic dobrého. Ať už to znamenalo cokoliv.

Zuřivě jsem upíjela koktejl. Ale najednou už mi nějak nechutnal.

2

Já nechtěla vyzvídat!

Poslední školní den by měl být skvělý den. Ale už předtím, než mě táta vyzvedl, to byl den jenom dobrý, no a potom, co mě vyzvedl, už to bylo jen horší a horší.

Když jsme dojeli domů, vytáhl taťka to kolečkové křeslo z kufru a rozložil ho mamince u dveří od auta. „Nepotřebuji, abys mě tam vozil, vždyť dovnitř je to jen kousek,“ namítla maminka, ale taťka prohlásil: „Víš, že doktor to tak nařídil.“ A tak si maminka sedla do křesla.

„Já ji povezu,“ nabídla jsem se, ale tatínek mi to nedovolil. Choval se příšerně rozkazovačně, pokud chcete znát můj názor. Nejdřív mamce přikázal, že si musí sednout do křesla, a pak mi ani nedovolil, abych ji tlačila. Nahoru na přední verandu vedly tři schůdky, a ty musela mamka zvládnout po svých. Táta potom vytáhl nahoru i to křeslo a maminka se do něj znovu posadila.

„Otevři dveře, Harriet,“ rozkázal taťka.

Neřekl prosím, a tak jsem jen bez hnutí stála a čekala.

„Harriet, na tohle teď rozhodně nemám náladu,“ zabručel.

Což byla pravda, vážně nevypadal, že „má náladu“. A tak jsem nakonec dveře otevřela. Dokonce jsem ani nijak zvlášť neprotestovala, když mi jedním kolečkem přejel přes nohu.

„Promiň, zlatíčko,“ řekla maminka.

Taťka maminku odvezl rovnou do ložnice. Můj kocourek Knedlíček byl neskutečně roztomilý, jak si tam spokojeně pochrupoval, stočený do klubíčka na maminčině polštáři. Byla to jeho oblíbená poloha – hlavičku si položil mezi své maličké tlapky jako koťátko. Kdykoliv takhle Knedlíček ležel, chodili jsme se na něj všichni dívat a říkali jsme mu, že je hodný kluk a láskyplně jsme ho hladili po heboučkém, broskvově zbarveném kožíšku. Ale tentokrát taťka popadl jeden cíp polštáře a skutálel Knedlíčka bez sebemenších skrupulí dolů!

„To snad ne!“ zaprotestovala jsem.

Knedlíček se na nás dlouze, vyčítavě zadíval a odpelášil z ložnice pryč.

„Já za to nemůžu, Knedlíčku!“ zavolala jsem za ním. Ale Knedlíček mě neposlouchal. „Tati! Musíš se Knedlíčkovi omluvit.“

„Později, Harriet.“ Pomohl mamince z kolečkového křesla do postele. Potom si kleknul na zem a zul jí tenisky.

„Mami!“ vykřikla jsem. „Chceš vidět můj oslavný tanec na poslední den školy?“

Ve skutečnosti jsem žádný oslavný tanec na poslední den školy neměla. Prostě jsem jen začala mávat rukama okolo sebe a poskakovat.

Maminka se usmála. Ale pak i ona řekla: „Později, Harriet.“

Vypochodovala jsem z ložnice stejně jako Knedlíček. Mě sice nikdo z polštáře nevyklopil, ale měla jsem pocit, jako by se přesně to stalo.

Knedlíčka jsem našla v kuchyni. Seděl u zadních dveří, kam dopadaly sluneční paprsky, a olizoval si nožku. Pořád mě mrzelo, jak se k němu taťka zachoval, a tak jsem z kredence vytáhla kočičí pamlsky a nasypala mu jich trochu do misky. Knedlíček si přestal lízat packu a pustil se do jídla.

Uslyšela jsem, jak taťka zavírá dveře ložnice a jde chodbou do kuchyně. Rozhodla jsem se, že budu mít vážně moc práce, takže mu nebudu moct předvést svůj oslavný tanec na poslední den školy.

Ale on mě ani nepoprosil, abych mu ho předvedla. Místo toho jen mlčky prošel přímo kolem mě a vyšel zadními dveřmi ven. Vytáhl telefon, posadil se na schůdek a vytočil něčí číslo.

„Ahoj mami,“ řekl.

Aha! Takže volá Nanu.

„Jo, je v pořádku,“ mluvil do telefonu. „Nějakou dobu bude muset zůstat v posteli. Nejspíš až do porodu.“

V posteli? Jako… ležet v posteli? Ale vždyť je teprve pátého června a mimino se má narodit až v srpnu… To jsou celé dva měsíce! Nikdo přece nevydrží ležet dva měsíce v posteli. Ani Knedlíček, a ten postel doslova miluje.

„Hm, hm,“ mumlal tatínek. Já nechtěla vyzvídat. Nebo aspoň ne tak docela. Jen jsem se tajně připlížila po podlaze a pak jsem nakukovala nahoru, abych se mohla podívat okýnkem ve dveřích.

„Takže by ti nevadilo, kdyby zůstala u tebe? Mohl bych ji přivézt trajektem zítra ráno, pokud se ti to hodí.“

Nanu bydlí na ostrově, který se jmenuje Marble Island. I když je to ostrov, je pořád součástí Kalifornie, kde bydlíme i my. Vlastně to z našeho domu není nijak zvlášť daleko. Dá se tam sice dostat jedině lodí, ale plavba netrvá příliš dlouho. Většinou jezdíme za Nanu na návštěvu asi tak jednou za měsíc. Ona k nám taky jezdí, ale jenom na týden na podzim a potom na další týden na jaře. Jindy má moc práce s provozováním svého penzionu U Cetky a tretky, kde pronajímá pokoje se snídaní, takže na „pevninu“, jak tomu sama říká, přijet nemůže. Tyhle „pokoje se snídaní“ jsou něco jako hotel, akorát jsou u někoho doma. U Nanu se ubytovávají nejrůznější turisté, kteří jsou na ostrově Marble Island na dovolené, takže nikdy nevíte, na koho v jejím domě narazíte. Já miluju Nanu a miluju její penzion a miluju ostrov.

Vyřítila jsem se zadními dveřmi ven. „Nemůžeš maminku odvézt na dva měsíce k Nanu,“ vykřikla jsem. „To ti nedovolím!“

Tatínek sklouzl pohledem nahoru na mě. Pak řekl do telefonu: „Mami, teď musím končit, ještě se ti ozvu.“ Zavěsil a potom se obrátil na mě: „Harriet, zlatíčko, já k babičce maminku nevezu.“

„To je dobře,“ přikývla jsem. Založila jsem si ruce na prsou. Dupla jsem.

„Miláčku,“ pokračoval táta, „nevím, kolik jsi toho slyšela, když jsem teď mluvil do telefonu.“

„Já nechtěla vyzvídat,“ prohlásila jsem. A pak: „Slyšela jsem to o tom ležení v posteli.“

Taťka přikývl. „Jak maminka, tak i miminko budou v pořádku. Ale pan doktor říká, že maminka teď musí být hodně opatrná. Celou dobu bude muset ležet v posteli. Bude smět vstát, jen když si bude potřebovat dojít na záchod. A já musím chodit do práce. Takže tady nebude nikdo, kdo by se o tebe mohl starat, když teď přes léto nebudeš ve škole. A Nanu navrhla, že by možná nebyl špatný nápad…“

Zdvihla jsem ruku, abych ho zarazila. „Neříkej to!“ Když to neřekne, tak to možná nebude pravda. Babičku i její ostrov miluju nejvíc, jak to jen jde, ale představa, že bych tam měla jet úplně sama a zůstat tam celé dva měsíce, se mi ani trochu nelíbila.