Dráčik v ruksaku

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Tom Nicoll

Dráčik v ruksaku – e-kniha

Copyright © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre moju babičku, ktorá mi veľmi chýba,
a pre môjho dedka, vďaka ktorému
som sa stal vášnivým čitateľom. – T. N.

Pre Pops. – S. H.

There’s a dragon in my backpack!

Text copyright © Tom Nicoll, 2016

Illustrations copyright © Sarah Horne, 2016

Author photograph © Kaye Nicoll, 2016

Translation © Magdaléna Poppelková, 2022

© Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2022

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-2884-3 (1. zverejnenie, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-566-3111-9 (1. zverejnenie, 2022) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-566-3112-6 (1. zverejnenie, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-3113-3 (1. zverejnenie, 2022) (mobi)

1. KAPITOLA

DOVLIECŤ DRÁČIKA DO ŠKOLY

V ruksaku mám dráčika a toto som si opakoval celý deň:

Môj dráčik nie je ten bájny obrovský drak, ktorý väzní princezné a požiera rytierov. Takého by som predsa nikdy nenatlačil do ruksaku. Je to minidráčik. To znamená, že síce vyzerá presne ako tie ostatné draky – zelená šupinatá koža, oheň sršiaci z nozdier, ostré zuby a pazúry –, ale má len asi pätnásť centimetrov a rozpráva. Áno, rozpráva! Volá sa Pan a takto sa dostal do môjho života:

Podnikateľ na trhu s nehnuteľnosťami zničil v Číne Panov dom.

Panovi rodičia ho strčili do škatuľky klíčkov a poslali do Mexika za tetou a ujom.

Reštauráciu v Mexiku, kam mali klíčky doraziť, v tom čase zatvorili. Prepravku teda poslali do čínskej reštaurácie v Anglicku, ktorú vlastnia rodičia mojej kamošky Min.

Min k nám nevedomky priniesla Pana v škatuľke s klíčkami.

Na krku mi teda zostal minidráčik a s ním samé starosti.

Pan teraz väčšinu času trávi u nás. Hrá videohry, číta komiksy a pozerá telku. Mne to znie ako dokonalý život, no on sa vraj nudí. Stále ma prosíkal, aby som ho vzal
do školy, a včera večer som to
nevydržal a vzdal som sa pod podmienkou, že bude celý čas čušať a z ruksaka nevystrčí ani len ňufák.

Na moje prekvapenie sa dnešok vyvíjal celkom sľubne. Pan až na šušoty, aby som mu zopakoval čosi, čo nepočul, alebo aby som mu pomohol vyriešiť príklad, dodržal slovo. A už sa nemusím báť, lebo čoskoro sa končí vyučovanie. Reálne teda nie je šanca, aby sa teraz čosi pokašlalo.

„POTKAAAAAAAAAN!“

Takmer žiadna šanca.

Hystericky kričiaca žena pripomínajúca yetiho bola pani učiteľka Robustná. Zdalo sa jej, že videla cez triedu prebehnúť potkana.

Hah, no určite.

Bol to minidráčik.

Hoci sú to dva úplne rozdielne tvory, rozumiem, prečo si ich splietla. Ak človek zbadá utekajúceho malého tvora, pravdepodobne mu skôr napadne potkan ako minidráčik. Aby som bol úprimný, to, že by to mohol byť minidráčik, mu nenapadne asi nikdy.

Pokiaľ ten človek nie som ja. Ja stále myslím na minidráčika.

Len čo sa decká vyrútili k dverám, postrehol som, ako sa Robustná zohýna pod stôl po kriketovú pálku. Všetci vieme, že ju tam má, no nikto presne nevie, načo. Kolujú však rôzne desivé historky o tom, ako ju vyťahuje na neposlušné detiská, rozčúlených rodičov či nedisciplinovaných učiteľov. Nikto tým príbehom, samoška, veľmi neverí, ale rovnako nikto neverí, že by s ňou hrávala kriket.

„Ehm… pančelka, načo to máte?“ spýtal som sa opatrne a prehltol som poriadnu hrču v hrdle.

„Toto je Doris,“ usmiala sa Robustná a pálkou si rytmicky búchala do dlane. „A Doris v triede nestrpí žiadnu háveď. Vtedy sa poriadne rozzúri, a keď sa rozzúri, mláti všetky veci hlava-nehlava.“

Robustná je najhoršia učiteľka v okolí, a to nielen pre svoju objemnú stavbu tela, ale aj pre všeobecne zlú povahu.

Popravde, ľudia si často predstavujú, čím bola Robustná predtým, než sa z nej stala táto zlomyseľná, necitlivá žena.

Tak napríklad:

Robustná mi so svojou veľkou hlavou a brčkavými bielymi vlasmi vždy pripomínala yetiho. Možno sa vám to zdá smiešne, ale verte mi, yeti ozbrojený kriketovou pálkou nie je žiadna sranda.

Každopádne, kde som to skončil? Jasné – pri úteku môjho minidráčika. „Jayden, kam bežíš?“ zhrabol som za rameno svojho najkamoša, keď popri mne utekal s davom.

Jayden sa na mňa pozrel, akoby mi preskočilo. „No čo si myslíš, kam asi tak idem?“ nechápal. „Utekám pred potkanom.“

„Haha, ty si neskutočný bojko,“ smiala sa Min, naša kamoška, a pokojne stála na mieste.

Zdalo sa mi, že odkedy Min priniesla Pana do môjho života, bola to všetko jej chyba. No to ja som predsa chcel ochutnať tie klíčky, nie?

„Nie je tu žiadny potkan,“ pošepkal som pokojne, hoci som mal obavy, či Robustná nerozpučí nášho malého kamoša. „Je to Pan.“

„No jasné,“ vzdychla Min.

„Panvica nám na potkany nepomôže,“ zareagovala Robustná a mávala svojou kriketovou pálkou vo vzduchu. „Sú to malé potvory – múdrejšie než vy všetci dokopy, to je jasné. Ale nie múdrejšie ako ja s Doris.“ Odmlčala sa. „Čo to bolo?“

Robustná sa otočila, napriahla sa pálkou ako kladivom, tresla po stole a rozpolila ho. Jayden, Min a ja, jediné decká, ktoré zostali v triede, sme preľaknuto zhíkli.

Našťastie, v troskách neboli žiadne známky Pana.

„Uf,“ uľavilo sa mi.

Robustná sa zamračila. „Bola som si istá, že je tam.“ Otočila sa a vyjavene civela na nás. „Zbytočne sa tu neponevierajte a buďte užitoční. Nájdite toho potkana! Dostaňte ho.“

Prikývli sme. Znelo to ako super nápad, nájsť Pana, skôr než ho nájde Robustná.

Jayden hľadal pod lavicami a Min prekutrávala skrinky. Ja som skenoval miestnosť a premýšľal, kam asi tak mohol ísť. Vtom mi to došlo. Zamieril som k regálu so zásuvkami, kde sme mali odložené svoje práce, a vytiahol som tú s mojím menom.

„Och, ahoj, Erik,“ zašepkal Pan. Sedel v priehradke a zvieral v pazúroch akýsi výkres. Snažil sa vyzerať, akoby sa nič nedialo – akoby som ho presne tu mal nájsť. „Ako ti to ide?“

Minidráčikovia sú podľa vlastných slov skvelí v mnohých veciach, no tváriť sa nevinne im nejde.

Pan sa na mňa pochybovačne pozrel. „Fakt nie?“

„Nie!“