Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Tijan: Mstitelé

Vydání první

Copyright © 2022 by Tijan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2597. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Revenge vydaného v roce 2023

Český překlad © 2023 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Foto na přebalu Shutterstock.com

Přebal a vazba © 2023 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2069-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2070-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Tijan

Mstitelé

Zasvěcení (3)

Všem čtenářům, kteří milují trilogii Zasvěcení.

Doufám, že Mstitele si taky užijete!

Děkuju vám za podporu!

JEDNA

Kash

V mém bytě někdo je.

Nepoznal jsem to šestým smyslem. Věděl jsem to, protože mi přišlo deset různých upozornění. Chlápek spustil alarm zadního perimetru hned prvními dveřmi, které otevřel. Ten se mi objevil na telefonu první. Druhý alarm vyslal bezpečnostní tým, který ho uviděl na videozáznamech. Třetí alarm se spustil, když vetřelec vstoupil do budovy. Čtvrtý alarm, když se vydal po zadních únikových schodech nahoru. Pátý alarm, když se dostal do šestnáctého poschodí. Šestý alarm, když vstoupil dveřmi do mého poschodí.

Sedmý alarm, když prošel vstupními dveřmi.

Osmý alarm, když vešel dveřmi do bytu.

Podíval jsem se na telefon, jakmile znovu zabzučel.

To byl devátý alarm a teď byl vetřelec v zadní ložnici.

Desátý alarm, ocitl se v šatně.

„Jsi si jistý?“ zeptal se Josh, člen ostrahy, který se rychle stával mou pravou rukou. Do jisté míry nahrazoval Erika, který požádal o dovolenou z rodinných důvodů.

Neřekl jsem ani slovo, ale vzhlédl jsem k zadní kameře a uviděl, že svítí zelené světlo. Pozoroval mě a já nehlasně ústy naznačil: „Sklapni.“

Zasmál se mi do ucha. „Jen ti připomínám, že tady máš celý oddíl stráží, co čeká na tvůj rozkaz. Vlítnou tam, chlapa zneškodní a ty si tam můžeš připlout jako Batman, kurva.“

Obrátil jsem oči v sloup.

Josh byl do toho křižáka v pláštěnce celý paf a já to nikdy nepochopil. Znovu se ozval můj telefon.

„Máme ho na očích,“ řekl. Všechny kamery se zapnuly, pokud došlo k narušení zabezpečení. Pokračoval, teď už chladným a profesionálním tónem: „Blíží se ke dveřím do ložnice. Bude tam za tři, dva…“

Otočil jsem se.

„Jedna.“

V obývacím pokoji bylo zhasnuto.

Dveře ložnice, kam se vetřelec blížil, se nacházely hned za ním. Bailey upřednostňovala menší, útulnější prostory. Přistoupil jsem na to po druhém pokusu o její únos. Ze všech dveří a místností byla nesvá a někdy to nezvládala až tak snadno, takže jsme se spokojili s třípokojovým bytem. Naše ložnice a pracovna se nalézaly na druhé straně kuchyně.

Telefon mi znovu zabzučel. „Otevírá dveře.“

Slyšel jsem to v reálném čase, ale nepodíval jsem se.

Kdyby měl dotyčný zbraň, neumožnil bych mu vstoupit do budovy. Byl by zajat po prvním porušení perimetru. Ale ochranka provedla sken a nic u něj nenašla. Měl jenom telefon a klíče. Nemohli jsme si v té chvíli být jistí, jestli je vetřelec muž nebo žena, ale věděli jsme, že nemá peněženku – děkuju vám, senzory celého těla, instalované na každých dveřích.

Nechal jsem si telefon, náprsní tašku, klíče, všechno v kapsách.

Se skloněnou hlavou jsem prošel obývacím pokojem a zamířil rovnou k němu.

„Stáhl se. Je za dveřmi ložnice,“ sděloval mi Josh do ucha.

Vstoupil jsem.

Normální člověk by byl vytočený.

Věděl jsem, že tam je. Věděl jsem, kde je. Věděl jsem o něm všechno, co se vědět dalo.

Nevěděl jsem jen, proč tam je.

Nevěděl jsem, jaké má úmysly poté, co informoval o své přítomnosti.

Nevěděl jsem, jestli mě napadne nebo vyskočí a zařve: „Překvapení!“ O tom druhém jsem pochyboval.

On však nevěděl, že o něm vím.

Sice jsem působil klidně a můj pulz tvrdil, že jsem klidný, ale nebyl jsem.

Byl jsem přesný opak zkurveného klidu.

Prošel jsem dveřmi a ozval se Joshův hlas: „Teď!“

Otočil jsem se na patě.

Vrhal se po mně. Konečně jsem ho uviděl; vetřelec byl muž. V ruce se mu zablýskla zbraň, zbraň, kterou celotělové skenery nezachytily.

Nešel po mně zezadu.

Byl přímo přede mnou a já měl zvednuté ruce.

Sáhl jsem po něm první, loktem jsem mu vyrazil zbraň z ruky. Když se jeho oči setkaly s mýma, byly vytřeštěné a já jím praštil o podlahu.

Nemohl jsem ho pustit.

Ani na vteřinu.

Padl jsem k zemi s ním, kolena na jeho hrudi, ale svíjel se, snažil se osvobodit.

Pustil jsem ho, ovšem jak začal vstávat, srazil jsem ho znovu nárazem celého těla, na jaký by byl hrdý každý fotbalový obránce, a převalil jsem ho na břicho. Zahákl jsem mu paži kolem krku. Dopadl jsem na něj celým tělem a upevnil tak stisk.

Nemohl se pohnout.

Ale snažil se. Bojoval. Snažil se otočit. Snažil se mě shodit. Snažil se najít slabé místo. Snažil se mi ochromit nohy.

Neustoupil jsem ani o píď. Jen jsem zesílil stisk.

A pak, zatímco mi krev uháněla tělem, ušní bubínky hrozily, že prasknou, zorné pole se mi po okrajích zatmívalo, pak sebou celé jeho tělo cuklo, napjalo se, sevřelo a potom začal ochabovat.

Pořád jsem čekal.

Vždycky existuje zklidnění, čas, kdy se snaží předstírat, že jsou v bezvědomí. Neskočil jsem na to a tentokrát se to osvědčilo, protože znenadání ožil. Zmítal se prudčeji, divočeji, drsněji a pak s přidušeným bublavým zvukem ochabl naposled.

Pustil jsem ho a koutkem oka uviděl, jak se otevírají dveře.

Vstoupil Josh, zbraň tasenou. Za ním následovala řada mužů a všichni se rozestoupili do kruhu, zatímco jsem vstával. Teprve tehdy jsem ho kopnutím otočil naznak a důkladně si ho prohlédl.

Ještě dýchal. Hrudník se mu rovnoměrně zvedal.

Josh se rozhlédl po místnosti. „Skenery ten vyhazovák nezachytily.“

Zabručel jsem a poklekl.

Sáhl jsem po dolním okraji jeho lyžařské kukly a uchopil ho.

„Myslíš, že věděl o těch bezpečnostních opatřeních?“ zeptal se Josh.

Zarazil jsem se a zvedl oči. „Co myslíš?“

„Skenovali jsme kvůli zbraním. Dostal se dovnitř jen proto, že to vypadalo, že žádné nemá. Ten nůž musel mít dobře schovaný, aby prošel. Říkám, že možná věděl, že víš, že přichází. Proto měl u sebe jen ten nůž.“

To byl námět k úvahám.

Krev mi v těle ještě pořád pumpovala rychle a horce, a bylo to jedno. Chtěl jsem znát odpovědi a potřeboval jsem si znovu důkladně zacvičit s boxovacím pytlem, protože tohle mi nestačilo. Neuhasilo to vztek, který ve mně opravdu narůstal a kypěl celý můj život.

Joshovi jsem neodpověděl.

Strhl jsem lyžařskou kuklu a poodstoupil.

Muži vyhekli, pár jich o krok ucouvlo.

A já… měl před očima sebe.

DVA

Bailey

O tři týdny později

Šaty škrábaly.

Byly vyrobené z nějakého supersilného mimozemského materiálu, který mi obepínal tělo jako latex, ale vypadal jako křiklavá tkanina. A byly kostkované. Svátky a tak dále a moje kamarádka Tamara, špičková kadeřnice, se zapřísahala, že si musím vzít na sebe tuhle červeně, černě a stříbrně kostkovanou šatní vymyšlenost.

Nesnášela jsem ji.

Jestli už musím truchlit po mamince, aspoň mě to nechte dělat v pohodlí. Tenhle elastický skafandr už byl vrchol všeho. Chrissy Hayesová by dostala hysterák, kdyby ji v něm uviděla.

Ji.

Sakra. Už zase.

Trhla jsem sebou, protože už zase jsem na sebe myslela ve třetí osobě. Stal se z toho návyk, který jsem si osvojila během posledních tří týdnů, od chvíle, kdy jsem musela policajtům podat podrobnou zprávu o tom, jak jsem byla svědkem vraždy své matky. Vraždy Chrissy Hayesové.

Seraphina se mě tuhle večer zeptala, jestli nechci něco k pití, a já jí odpověděla: „Ano, Bailey by si moc přála nějaký oblbovák. Valium s vodkou, prosím.“

Sestřička přikývla, otočila se, aby splnila mou objednávku, pak se zarazila. Otočila se zpátky ke mně.

Přikrčila jsem se, došlo mi, co jsem řekla, ale ona se jen zeptala: „Vodka a valium?“

Sakra.

Odkašlala jsem si a maskovala to: „Chci říct pomerančovou šťávu, prosím. Možná s trochou šampaňského?“

Přikývla a šla pro to, tuhle objednávku pití už akceptovala. Mimóza byla téměř normou v bohatém světě vyšší společnosti, kde Seraphina vyrůstala. Já byla novější, vstoupila jsem do rodiny až letos v létě potom, co se mě pokusili unést, protože jsem byla nemanželské dítě Petera Francise. Což mě šokovalo a ohromilo, protože za prvé jsem neměla tušení, že můj hrdina z dětství je ve skutečnosti můj otec; a za druhé, Chrissy Hayesová mi celou dobu lhala, že můj táta zahynul ve službě. Zapojila do toho dokonce i pár veteránů a místní pobočku Svazu válečných veteránů. Zuřila jsem, když jsem se to dozvěděla. Teď jsem se dala do pláče, protože bych klidně přijala ještě víc jejích lží s herci a komplici a celým vesmírem, vytvořeným na podporu její historky, pokud by to znamenalo, že zůstane naživu.

Ale teď zrychlím přetáčení od toho prvního pokusu o únos, protože život pak ubíhal šíleným tempem.

Odstěhovala jsem se od Chrissy v domnění, že je to pro její vlastní bezpečí, do vily Kashtona Colella, pravé ruky a v podstatě adoptivního syna mého táty. Který byl pekelně sexy, se žhavýma očima barvy koňaku, bradou, ze které se mi pravidelně podlamovala kolena, a s vysokými a ostře tesanými lícními kostmi. Kash nebyl doopravdy adoptovaný, ale Peter ho vzal pod křídlo a Kash, který mu byl v mnoha ohledech vděčný, zasvětil na oplátku svůj život péči o celou Francisovu rodinu.

Překonal všechny meze, když mě přijal do svého domu.

Přiměl mě tvrdit mým novým sourozencům (vždycky jsem byla jedináček a voilà, najednou mám tři sourozence), že jsem jeho kamarádka a rozhodně ne jejich sestra.

Jo. Vida. Překonal všechny meze. Netvrdím, že úplně pozitivním způsobem, ale rozhodně překonal.

Měla jsem kliku, můj bratr Matt to zanedlouho uhádl. Tím jsem získala přítele a skutečného bratra. A zatímco jsem řešila novou životní situaci, rozhořela se ve mně náklonnost ke Kashtonu Colellovi.

Plápolala. Překypovala. A jo, skončili jsme spolu v posteli.

Byly polibky. Žhavé noci. Vrcholné noci.

Za tu dobu jsem se do něj zamilovala a bác! – pak jsem se dozvěděla, kdo je Kashton Colello ve skutečnosti, a domněnka, že ho táta vzal pod křídlo, zdaleka nevystihovala skutečnost. Peter ho chránil před celým světem, protože Kash se svým způsobem ukrýval před zlým, sadistickým, vražedným dědečkem jménem Calhoun Bastian.

Kash přišel dědečkovou vinou o oba rodiče a děsil se, že Calhoun vyvraždí zbytek Francisovy rodiny. To byl hlavní důvod, proč jsem takříkajíc zůstala venku na mrazu. Můj otec o Calhounovi věděl a domníval se, že pro mě bude bezpečnější, jestli se nikdo nedozví, že jsem jeho dcera. Dcera otce, o jehož existenci jsem nikdy nevěděla, a ironií osudu jsem zdědila jeho mozek i podobu. Měli jsme stejné tmavé vlasy, tak černé, že v určitém osvětlení vypadaly, jako by v nich byly modré pramínky. Medově hnědé oči.

Taky jsem zdědila jeho počítačové schopnosti.

To znamenalo, že jsem se uměla prohackovat takřka do všeho, včetně vyhledání a zdolání desítky firewallů, jestliže jsem chtěla svého otce najít. Takže všechny ty svědecké výpovědi podporované válečnými veterány, jimiž mě krmili, byly nutné, protože jsem dostala jméno skutečného chlápka, který byl po smrti.

Neprohackovala jsem se až k pravdě. Teď toho lituju.

Nasála jsem vzduch, kostkovaná látka mě zaškrábala na břiše, těsně nad žebry, a já syčivě zaklela.

Vážně jsem nenáviděla ten kostkovaný hadr.

Nenáviděla jsem, jak vypadal. Nenáviděla jsem ho na dotek. Nenáviděla jsem dokonce i jeho pach. A ano, rozhodně páchl. Zatuchlou smrtí. Kdybyste ten hnus plnili do lahviček, někdo by vydělal jmění na hnusně žertovných dárkových předmětech. Umíte si to představit? Místo pytlíku pinďourů nebo obálky napěchované explodujícími třpytkami byste poslali plechovku parfému a obdarovaný by ji otevřel a ucítil zatuchlou smrt?

Jsem génius, řeknu vám.

Ačkoliv možná je to jen mnou, protože poslední tři týdny jsem necítila nic než zatuchlou smrt.

Tak dlouhá doba uplynula od chvíle, kdy jsme uložili do země uzavřenou rakev Chrissy Hayesové. Na pohřeb přišly zástupy lidí. Moji spolužáci z postgraduálu. Moji noví přátelé. Profesoři z Hawkingu, spolužáci a učitelé z přípravky, a dokonce i lidi ze střední školy. Ale na druhé straně, dostavilo se skoro celé město Brookley. Chrissy Hayesová byla obecní legenda. Sestra v místní nemocnici, která rok co rok vyhrávala vánoční soutěž šeredných svetrů. Většina válečných veteránů ji brala jako dceru nebo sestru, nebo ji prostě chtěla opíchat. Protože to se mojí mámě stávalo často. Byla pekelně sexy, jestli to můžu jako její dcera říct.

Takže na pohřbu byla spousta takových chlapů. Chlapů, kteří s ní chodili. Chlapů, kteří litovali, že s ní nechodili. Většinou na ni hleděli s láskou, a pokud ne, pro ten den to předstírali, protože jim stačil jeden pohled na víc než třicet příslušníků ostrahy, rozestavěných kolem kostela, már a hřbitova, aby předstírat rychle začali. Stejně jich asi moc nebylo.

Přišla sousedka Carla.

A moje rodina.

Přišlo mnoho členů mé rodiny.

Babička a děda. Teta Sarah. Strýcové. Všichni bratranci a sestřenice. Většina z nich pošilhávala po Kashovi, Peterovi a Mattovi nevraživě, ale pak se přišli Seraphina a Cyklon seznámit s druhou polovinou mé rodiny a všichni roztáli. Jenom toho psychopata, co prohnal mé matce kulku mozkem, by neobměkčil pohled na mou sestřičku a bratříčka. Až do konce víkendu se Cyklon od babči ani nehnul a Seraphina se vodila za ruku s dědou, jen občas to vystřídala, aby držela za ruku taky strýčka Riche.

Nebyli jedinými příbuznými, kteří přijeli.

Přijeli i z Peterovy strany.

Jeho dva bratři s manželkami, bývalými manželkami a dětmi. Peterovi rodiče zemřeli už dávno, takže se dalo pochopit, proč si Seraphina a Cyklon tak rychle oblíbili moje prarodiče. A zaplaťpánbůh jsem se nic nedozvěděla o rodičích jejich matky, protože někdo říkal – možná jejich teta Payton – že se na poslední měsíc vytratila. Payton nebyla u toho, když Kash řekl, že podle něj by bylo nejlepší, kdybychom se přestěhovali do hlavní budovy panství Chesapeake – nejen do jeho vily, ale skutečně přímo do domu – a od té doby jsem ji neviděla. Do popředí vystoupily Marie a Theresa a já byla moc ráda za Marii. Za Marii, která byla mou první Nemesis na rodinném panství a teď se stala klihem, který drží všechno pohromadě. Theresa vedla kuchyni, ale byla taky lepidlem. Byla jako stropní klenba.

Nebo možná jen pro mě.

Možná byly obě lepidlem, které drželo pohromadě mě.

Těžko říct. Bylo příliš mnoho o čem přemýšlet, což jsem se snažila nepřehánět, protože když jsem začala přemýšlet, začala jsem i vzpomínat, a chcete poznat osobní noční můru chytrého člověka? Jaké to je mít fotografickou paměť a přehrávat si v duchu celé dětství, kdy vás vychovávala vaše nedávno zemřelá matka, zas a znova a ještě a… Už vám to dochází.

Takže jo.

Nepřemýšlet. Další návyk, který jsem se snažila si osvojit.

Někdy to fungovalo. Většinou moc ne.

„Bailey.“

Á. Tady jsou. Poslední, koho Kash vyslal.

Stála jsem sama v pokoji, zírala z okna, s nikým nemluvila, a vždycky mě někdo vyrušil. Nejen má rodina, ale taky přátelé. Torie. Tamara. Dokonce i Melissa a Scott. Byli kolem mě, střídavě mě kontrolovali. Jediný, kdo byl se mnou sladěný, kdo věděl, že jsem patrně poodešla, abych nepřišla o rozum, byl Kash.

Můj chlap.

Milovala jsem ho.

Když se zpětně zamyslím nad tou holkou, kterou jsem bývala, když jsem se s ním poprvé setkala – ta vůbec neměla šanci. Jako by jejím životním úkolem bylo zamilovat se do Kashe. Bylo to psáno ve hvězdách. Bylo to nevyhnutelné. Ale všechno to, co následovalo, neobsahovalo poznámky drobným písmem pod čarou. Neměla zdání, že když dá přednost otci před matkou, zvolí taky lásku ke Kashtonu Colellovi, kvůli němuž nakonec ztratí jediného člověka, který stál vedle ní celý život.

Mozku, vypni.

To bylo moje odhlášení.

Když na mě přišly takovéhle myšlenky, automaticky jsem vypnula. Bylo to zavírání dveří a za nimi zůstala změť katastrof, hysterie, paniky, nenávisti, zášti a přemnoha dalších emocí.

Ta holka (vidíte, zase mluvím ve třetí osobě) musela přejít do režimu zombie. Takže jsem to udělala.

V tomtéž okamžiku ke mně přistoupila osoba vybraná k tomu, aby mě zkontrolovala, a já se otočila, ještě než pronesla další slovo. Byl to Matt. Tvářil se netečně, avšak v očích měl zřetelný náznak obav. V ruce držel sklenici bourbonu, ale upřímně řečeno, poslední dobou se jen zřídkakdy vyskytoval bez ní, a vrhl na mě jen jeden pohled, vzdychl, zastrčil volnou ruku do kapsy kalhot obleku, pak se otočil a zadíval se z okna se mnou.

Těsně předtím, než usrkl ze sklenice, zabručel: „Nevyčítám ti to ani trochu.“

Schovávala jsem se.

Věděl to.

Už jsem věděla, že to ví, a tak jsme jen tak beze slova oba hleděli z okna. Neměla jsem zdání, kde se nalézáme. To bylo v posledních dnech taky typické. Jen málokdy jsem věděla, co děláme, kam jdeme. Prostě jsem šla. Dostavila jsem se. Postávala jsem. Posedávala jsem. Mluvila jsem jen zřídka a pak pro mě konečně přišel Kash, nebo pro mě někoho poslal a pak jsme jeli domů a další den se to opakovalo.

Dnes jsem se zeptala: „Kde to jsme?“

Víc jsem na sobě cítila Mattův zkoumavý pohled, než slyšela jeho mlčení, když tiše odpověděl: „Jsme na společenské akci ve tvé škole. Táta jim daroval těch sedmdesát milionů.“

Tím se vysvětlovalo, proč jsem předtím viděla některé svoje spolužáky. A proč mám na sobě šaty, které svrbí.

„Aha. Tak jo.“

To bylo všechno. Víc jsem toho v sobě nenašla.

Takže zpátky k oknu.

Bylo to dobré okno.

Akorát že jsem to okno vůbec neviděla.

TŘI

Kash

„Není na tom dobře.“

Zabručel jsem, když mi to Peter sdělil, otočil jsem se k němu. „Nepovídej.“

Stáli jsme v sále, obklopeni Baileyinými profesory, a oba jsme pozorovali naši holku, stojící u okna. Teď byl u ní Matt. Ani jeden nepronesl ani slovo, ale byl jsem rád, že tam je. Její bratr se vyladil na to, jak s ní být, protože kdybyste na ni tlačili, Bailey by zdrhla. Moc toho nezvládala a já po pravdě řečeno už nesčetněkrát jen seděl a sledoval, jak se vypíná.

„Jsem rád, že jste se přestěhovali do domu.“

Já to nenáviděl. „Momentálně je pro Bailey dobré být mezi vámi.“

„To, a taky ve vašem bytě nebylo bezpečno.“

Od smrti Chrissy zhubla. Bailey mi vždycky připadala krásná, vždycky bude, ale čišel z ní smutek. Současně vypadala ztraceně. Sledoval jsem, jak si začíná třít hruď, prstem škrábala o šaty a já cítil stejné svrbění. Možná to způsobovala moje minulost, vědomí, že moji rodiče byli zavražděni a kdo je nechal zavraždit, a skutečnost, že dotyčný pořád běhá po světě, ale vadilo mi žít v domě podobném tomu Peterovu. Byl to palác, nás však ubytovali v samostatné části.

Měli jsme mít soukromí.

To nebyla pravda.

Seraphina, Cyklon. Dokonce i Matt, Marie, Theresa. Všichni se zastavovali, všichni kontrolovali Bailey a já jim to nemohl mít za zlé. Dělal bych totéž, kdybych nebyl ten, kdo ji držel v náručí. Ale vadila mi ta budova. Dejte mi činžák s čistou únikovou cestou v blízkosti nebo vlastní dům, jako byla moje vila, a budu šťastný. Bydlel jsem ve vile skoro od první chvíle, kdy jsem se k Francisově rodině nastěhoval.

Takový jsem byl vždycky. Našponovaný. Pořád jakoby zahnaný do kouta. V očekávání, kdy přijde dědeček.

Stalo se to teď.

Calhoun Bastian uštědřil ničivý úder a já ho nebyl schopný vrátit, ještě ne, ale věděl jsem, že musím. Bože. V hrudi mě pálilo. Myslel jsem na to a odvedlo mě to od Bailey.

A zatracený dědeček, protože se věnoval svému průzkumu.

Přišel za ní do školy.

Myslel jsem, že účelem je snažit se mě zastrašit, ukázat mi, jak blízko k Bailey se může dostat. Šlo však o něco jiného a teď už jsem to věděl. Pochopil jsem to příliš pozdě. Zkoušel mě. Poměřoval si mě, zjišťoval, jak moc mi na ní záleží, a já mu to ukázal. Zdarma. Dobrovolně. Zatlačil jsem na něj, tvrdě, a to byla chyba. Poznal, jak moc ji miluju.

Ona byla mé slabé místo. Už ne Francisova rodina, ale Bailey.

Měl jsem sto chutí uštvat ho hned, zastavit ho hned.

„Nemluvili jsme spolu už…“

Nechal jsem Peterova slova viset ve vzduchu. Ne. Nemluvili jsme. Peter se zamiloval do Chrissy Hayesové a můj dědeček ji sejmul. O čem mluvit? Vnímal jsem jeho tón, jak se snaží zapříst skutečný rozhovor. I to, že se o to snaží tady, kurva v budově vysoké školy. Neměl jsem vztek na Petera, ale měl jsem vztek.

Měl jsem vztek na všechny, na všechno.

Měl jsem vztek, protože skutečná osoba, kterou jsem chtěl roztrhat na kusy, by mě přiměla opustit ženu, již jsem miloval, a nebyl jsem si jistý, jestli právě tu lásku nepotřebuje Bailey ze všeho nejvíc.

Bože.

„Kashi…“

„Nech toho,“ ucedil jsem a umlčel ho.

„Kashi.“ Zkusil to znovu.

Otočil jsem se k němu. „Řekl jsem, nech toho.“

Peter polkl. Zaťal čelist. Uviděl, jak se tvářím. Zavrtěl jsem hlavou a znovu se zadíval na Bailey, jak jsem to udělal už tisíckrát během posledních tří týdnů.

„Musím odejít a ty to víš,“ prohlásil jsem.

Uslyšel jsem, jak se prudce nadechl. „Potřebuje tě.“

„Víc potřebuje, abych ho zabil.“

Bylo rozhodnuto. Musel jsem odejít. Čím dřív, tím líp.

Zamračil se. „Kashi.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. Víš přece, že mám pravdu. Bojoval jsem s ním šachovými tahy. Rozestavěl jsem figurky, a přesto jsem vůbec nepoznal, že po mně jde. Sejmul její matku. Sejmul tvou ženu a za to můžu já.“

„Nemůžeš…“

„Můžu!“

Zpražil jsem ho pohledem. V tomhle by mi neměl odporovat. Věděl to. Věděl ze všech nejlíp, že je to moje vina, že sám ji původně do rodiny nepřivedl právě kvůli mně, kvůli tomu, s kým mám společnou krev.

Moji lidé byli rozestavění kolem celého sálu a během ostrého dialogu jsem si všiml, jak se Josh odtrhl od stěny. Blížil se ke mně. Podíval jsem se na něj, zavrtěl jsem hlavou, ať zůstane, kde je, ale nezastavoval se. Tehdy jsem si všiml, že má prst u ucha a poslouchá něco ze sluchátka. Vypadal rozhodně, tvrdý obličej mu ztuhl ještě víc a vůbec nezpomaloval. Ani trochu nezaváhal.

Něco se dělo a on mi to přicházel sdělit.

Když jsem navázal oční kontakt se Scottem, Fitzem a Derekem, uviděl jsem, že všichni pohledem sledují Joshův pohyb.

Sakra. Tohle byl telefonát, který jsem inicioval před třemi měsíci, když jsem vzal Bailey do Burriotle. Obědvala, ale já měl schůzku se starým kamarádem Robbiem a připravoval tenhle telefonát.

Josh se zastavil vedle mě.

„Copak je?“

„Navázali kontakt.“

Hruď se mi vzedmula a krátce jsem kývl hlavou. „Fajn.“

Ne. Nebylo to fajn. Bylo to dobré.

Musel jsem odejít.

„Jak bude v noci spát?“ zeptal se Peter.

Vrhl jsem na něj ostrý pohled. „Ty máš v našem pokoji kamery?“

Věnoval nám větší pozornost, než jsem čekal.

„Mám kamery na chodbách. V noci nespí a chodí. Ty pro ni přijdeš. Potom už nikam nejde.“ Přistoupil blíž, poklesl hlasem. „Vím, že jí pomáháš usnout. Jak bude spát teď?“

Jak bych mohl zabít dědečka, kdybych se od ní nesměl hnout?

„Nemůžu ji vzít s sebou.“

Upřeně na mě hleděl.

Já jeho pohled opětoval.

Žádný z nás neřekl ani slovo.

Pak změna a Peter přikývl. Poodstoupil. „Fajn. Zjistím, jestli by u ní nezůstala Seraphina.“

Seraphině bylo dvanáct a taky Chrissy milovala, ale větší strach měla z toho, že by ztratila svou novopečenou velkou sestru. Proto by to Bailey nedopustila. Nikdo nebude v noci smět do jejího pokoje, Peter však měl pravdu. Bailey musí spát.

A já musím jít zabít dědečka.

Nevezmu ji s sebou, takže bude ve větším ohrožení.

Sakra. Sakra. Sakra.

„Vrátím se co nejdřív.“ O krok jsem ustoupil, ale otočil jsem se. „Pošlu pro ni, jestli to půjde, ovšem jen pokud to pro ni bude bezpečné.“

Peter stroze přikývl. „Moje dcera se nevzpamatuje, pokud nemá klid.“

Jo. Kurva. Jo.

Dal jsem Joshovi signál, vzdálil se a šel předat mé rozkazy.

Josh patřil k prvnímu bezpečnostnímu oddílu, který dědeček najal. Infiltroval jsem se do toho týmu, nasadil tam své lidi. Působili jako špehové, ale já věděl, že přijde čas, kdy budou muset prozradit, na jaké straně stojí. Už jsem to během naší války udělal, protože jsem chtěl, aby se dědeček při najímání druhého týmu domníval, že neexistuje způsob, jak bych do něj pronikl.

Mýlil se.

Oslovil jsem jeden tým v Brazílii, protože jsem uhádl, koho dědeček osloví. Měli pověst, o jakou stál. Byli známí tím, že jsou věrní až do konce a v případě nutnosti nemilosrdní.

Byli to přesně takoví chlapi, jaké chtěl najmout.

Calhoun je oslovil hned to odpoledne, kdy jsem od něj stáhl svůj první tým. Já ho předběhl. A od té doby ho v souladu s mými rozkazy ti muži střežili.

Měli pokyn zavolat, až se dědeček bude chystat udeřit.

Nezavolali předtím, než byla zavražděna Chrissy Hayesová.

Zavolali teď.

Ale nejdřív Bailey.

Šel jsem k ní a kývl na Matta, který si všiml, že se blížím. V očích mu zaplálo, ostražitost a tvrdost zahořely, než sklonil hlavu. Nebral jsem v úvahu Mattovy emoce. Jestli byl na mě naštvaný, dalo se to pochopit. Já byl na sebe taky naštvaný.

Dotkl jsem se jejího lokte s vědomím, že už o mně ví. Přešlápla. Dělala to vždycky, ať už vědomě, nebo nevědomky, a přisunula se blíž ke mně.

„Musím jít.“

Podívala se na mě. „Hmm?“

Ulekl jsem se při pohledu na skelný a téměř žalostný výraz v jejích očích.

Sklonil jsem se, dotkl se svými rty jejích a znovu jsem tiše sdělil: „Musím jít.“ Zastrčil jsem jí pramínek vlasů za ucho, moje ruka otálela. Ježíši, já ji miloval. Teplo té lásky ve mně odsouvalo stranou všechny všivé emoce, plnilo mě touhou vzít ji do náručí, nikdy nepustit, vědět, že bude v bezpečí, děj se co děj.

Potlačil jsem to.

Přitlačil jsem na její rty, vnímal její dech a vtahoval ho do sebe. Oči se mi zavřely. Sjel jsem jí dlaní po spánku k zátylku a pak jsem se odtáhl. „Miluju tě. Zavolám později, až budu vědět, že jsi doma.“

Skelné oči trochu ožily. Znovu zaostřila zrak, viděla mě o maličko zřetelněji. „Odcházíš?“

Přikývl jsem a pochopil, že byla ve vypnutém režimu. Takhle dlouho trvalo, než se z něj dostala. „Něco vyřeším a pak se vrátím.“

Zírala na mě. Zrak jí zbystřil. Viděl jsem, jak se jí zapíná mozek. Zatetelily se v ní emoce a pak zběsilost, v očích zaplála panika a Bailey nasála vzduch. Znovu se uzavřela. Pozornost kousek po kousku hasla, pak zmizela. Skelný pohled se vrátil. Obličej ztrácel výraz, až z ní byla chodící mrtvola a její ruka mi klesla z hrudi. Ani jsem si neuvědomoval, že tam je, dokud se neodtáhla.

Toužil jsem, aby se ten dotek vrátil.

Opřel jsem si čelo o její. „Miluju tě. Vrátím se.“

Otočila se k oknu. „Aha. Tak jo.“

To bylo všechno.

Už tam nebyla.

Podíval jsem se po Mattovi a ten čekal. Odstoupil od hloučku lidí, kteří se s ním snažili mluvit. Přišel k nám, oči upřené na ni. „Musíš jít?“

„Jo, musím jít.“

Pokrčil rameny. Hruď se mu zvedla. Jeden sakra hluboký dlouhý nádech a pak vydechl se slovy: „Tak jo. Budu spát před jejím pokojem.“

„To bude asi nejlepší.“

Střetli jsme se očima a do těch jeho se vrátila dřívější tvrdost. „Nevím, co děláš, kam jdeš, ale doufám, že tě to přivede o krok blíž k tomu, abys dostal toho hajzla pod zem. Zab ho, Kashi. Zabij ho pro Chrissy.“

Zabiju, ale zabiju ho kvůli Bailey. To jsem Mattovi neřekl, jen jsem kývl a odešel.

Josh na mě čekal s autem.

ČTYŘI

Kash

Přistáli jsme na soukromém letišti v malém městečku v Montaně. Nejbližší světla byla vzdálená třicet kilometrů a viděli jsme jen jejich slaboučký odlesk na noční obloze.

„Proč jsme si vybrali k setkání zrovna tohle místo?“

Za prvé, byla kurevská zima. Tihle chlapi pocházeli většinou z Jižní Ameriky. Byli zvyklí na horko a vlhko, ne na teploty pod bodem mrazu. A za druhé, protože šlo o severní konec Spojených států. Museli cestovat přes Kanadu a já tam měl přátele. Ti pracovali pro mě, takže jsem dostával zprávy o jejich postupu.

Nic z toho jsem Joshovi neřekl, místo toho jen: „Protože jsem jim to chtěl znepříjemnit.“

Zabručel a vystoupil z letadla přede mnou. Naschvál jsme dorazili v předstihu, a když jsme přistávali, vyrážela kolona aut z Missouly a sem měla dorazit za třicet minut.

Josh na mě vrhl zamračený pohled. „Vím, že si necháváš ledacos pro sebe, ale možná bys mohl naznačit souvislosti? V boji jsi pan Drsňák, ovšem já jsem jeden z tvých bodyguardů. Umřeš a budu bez práce.“ Sarkasticky se usmál, když jsem se na něj zamračil. „Uděláš to pro mě?“

Zamračil jsem se ještě víc, měl však pravdu. Nechával jsem si věci příliš pro sebe.

„Vyrůstal jsem v sousedství těch dvou kluků z máminy rodiny. Robbie a Ace Mistroniovi.“

„Ten zápasník?“

„Měl manažera, který je vysloužilý voják. Specializoval se na tajné operace, dlouho pracoval jako žoldák a má v té oblasti dobré styky.“

„A tak ses dostal do kontaktu s těmi chlapy, co dělali ochranku tvému dědečkovi?“

Přikývl jsem.

Noc byla jasná, ale chladná. Už jsme měli kolem letiště rozestavěné lidi a bylo vidět, jak se od severu blíží slabá záře. Odhadoval jsem, že jde o chlapy, s nimiž se máme setkat, ale moji lidé se blížili od západu a přijdou potmě.

Josh se zachvěl, dýchal si do dlaní a přešlapoval. „Kurva. Myslel jsem, že nemůže být větší zima než v Chicagu.“ Na okamžik se odmlčel. „Počkat. Jakže se ten chlap jmenuje? Ten vůdce.“

„Harden.“

„Mike Harden?“

Zvedl jsem jedno obočí. „Už jsi o něm slyšel?“

Hvízdl a přikývl. „Jestli ho máš na své straně, máš to dobré. Platí za nejlepšího z nejlepších, jestli mi rozumíš.“

Rozuměl jsem. Proto jsem ho taky oslovil.

„Proč se s ním setkáváme zrovna teď?“

Josh obvykle nebyl tak zvídavý, ale auta se blížila k letišti od silnice. Udělal jsem krok vpřed, vyndal ruce z kapes a čekal, až vozy zastaví jeden za druhým na letišti. Bylo malé a soukromé, takže auta dojela až k nám. Dohromady tři náklaďáky. Všechny černé. Dveře každého z nich se otevřely a vystoupil celý tým mužů. Byli velcí, svalnatí a každý měl na sobě neprůstřelnou vestu s viditelnými podpažními pouzdry se zbraněmi.

Jeden chlápek z posledního náklaďáku vykročil k nám. Měl tvrdou tvář, mrtvé oči a byl stejně velký a impozantní jako ostatní.

Taky byl jejich vůdce. „Vy jste Colello.“

„Harden.“

Kývl, rozhlédl se, přejel zrakem perimetr. Pak se obrátil čelem ke mně, ruce mu sjely k bokům vesty. „Nedostali jsme upozornění, když Bastian zakročil proti mámě vaší ženy. Vydali jsme se na cestu, abychom vám to sdělili osobně. To, že jste na nás nasadil svůj druhý tým, je urážka, ale pořád jsme tady. Snažíme se vás přesvědčit, že jsme vás nepodrazili. To by mělo mluvit za všechno.“

Zaťal čelist. V očích mu zaplálo.

Několik jeho mužů přešláplo, ve tvářích podobné výrazy.

Sdělovalo mi to, že neradi slyší, jak jejich objekt zabil neozbrojenou ženu pod jejich dozorem, protože odpovědnost nesli oni. To byl kurva jediný důvod tohohle setkání.

„Jste člen dědečkova bezpečnostního týmu. Chápu to a taky chápu, že proto trvalo tak dlouho, než se setkáváme, ale rád bych věděl, jak jste se od něj vytratili na tohle setkání.“

Přimhouřil oči, zíral na mě dlouze a upřeně. „Řeknu jen tohle. Neměli jsme vašeho dědečka rádi ještě předtím, než jste nás oslovil. Když teď pro něj pracujeme, tak ho jednoznačně nenávidíme. Váš cíl, sejmout ho, se stal i naším cílem, ale není to tak jednoduché. Má mnoho bezpečnostních týmů. Nás detašovali, protože někdo z dědečkovy rodiny se odtrhl. Celé se to drží pod pokličkou. Když nás svolali, to bylo před šestatřiceti hodinami, bylo nám řečeno, že se situaci snaží zachránit muži, ke kterým má Calhoun větší důvěru než k nám. Ti selhali a teď vypustili nás, abychom ho vypátrali.“ Pevným pohledem sledoval každý můj pohyb, sebemenší emoci, již bych dal najevo. Nic ze mě nevyčetl a koutky úst mu poklesly. „Proč mi připadá, že už o tom člověku víte?“

Kašlu na to.

Zaklonil jsem hlavu. „Nesvolal jsem tuhle schůzku jen proto, abych si vás prohlédl a zeptal se, proč byl dědeček schopný zavraždit matku mé ženy.“ Ukázal jsem na jeho lidi. „Vím, jak jste se dostali do země, po jakých kanadských silnicích jste sem přijeli. Vím, na jakém letišti jste přistáli ten den, co jste odlétali z Ria. To všechno jsem věděl, protože druhý důvod tohohle setkání je ten, že sice dostávám zprávy o vás, ale taky dostávám hlášení o svém dědečkovi. A od té doby, co jste odjeli, nic nepodniká. Nic. Kdyby vám nedůvěřoval, měl by obavy. To mi říká, že vám věří, a to byla podstata všeho.“

„Cože?“

Trvalo to vteřinu.

„Celé tohle setkání bylo jen test spojenectví mezi námi a vaším dědečkem?“ Ruce mu sjely ke zbraním, ale zůstaly tam. Jeho muži na něj zareagovali, byli ve střehu. Ovšem tou dobou už se zezadu přiblížil můj vlastní bezpečnostní tým. A blížil se ve tmě. Vozidla nechali opodál a přicházeli pěšky.

Harden sebou trhl směrem ke mně, pak postřehl pohyb za mými zády a odstoupil. Zvedl ruce. Jeho muži taky.

Stočil zuřivý pohled zpátky ke mně. „Co to kurva má být?“

„Řekl jste, že jste věděl, že mám s sebou ochranku.“

Vzedmulo se mu chřípí. „Kecal jsem. Ve skutečnosti jsem nevěděl, že si přivedete lidi.“

Prošli podél řady příslušníků ochranky, kteří přiletěli se mnou. Prošli kolem mě, kolem Joshe a rozestoupili se. Vytvořili kruh kolem Hardenových mužů, kteří teď měli proti sobě přesilu.

Všichni teď ostražitě pozorovali moje nové lidi.

„Klid.“

Na můj povel spustil nový tým zbraně, ale zůstal stát na svých místech.

Harden to všechno vnímal a pak se otočil ke mně. Zabručel nějakou nadávku, promnul si dlaní bradu a odplivl si. „Můžete mi vysvětlit, co se tady sakra děje?“

„Třetí důvod, proč jsem žádal o tohle setkání.“ Ukázal jsem na nově příchozí chlapy. „Tihle lidé pojedou s vámi.“

„Prosím?“ Znehybněl, vyvalil oči. „To nejde. Váš dědeček je fakt kurva paranoidní.“

„Přesně tak.“ Přistoupil jsem blíž. „Odjedete hned teď. Vezmete s sebou zbytek mých mužů. Ještě pořád má u sebe lidi, kteří ke mně nepatří, a já jsem sobecký parchant. Chci mít pod kontrolou všechny kolem něj. Za tím účelem k němu nechám proniknout informace o tom, že tým, který má v současnosti u sebe, na něj donáší. Při tom zůstane, a až se vrátíte se souřadnicemi člověka, jehož vás poslal hledat, povýší vás. Řekne vám, ať seženete další lidi. Přivedete ty moje.“ V tomhle světě není prostor pro laskavost. Toužil jsem dědečka zardousit. „Chci, aby sakra každý chlap v jeho okolí byl v první řadě můj. Jasné?“

Zadíval se na mě, dlouze a upřeně.

Pět sekund.

Deset.

Třicet.

Uplynula minuta, než sevřel rty. Prudce přikývl, šíje mu ztuhla. „Předpokládám, že jste zařídil převoz všem svým lidem?“

„Předpokládáte správně.“ Kývl jsem na Scotta, který předstoupil a vytáhl z tašky složku. Předal ji Hardenovi. „Je tam všechno. Všechny pokyny jsou uvnitř.“

Prolistoval složku, načež ji předal jednomu ze svých mužů. Otočil se zpátky ke mně, obočí svraštělé. „Říkal jste, že jste sledoval Calhouna? Že jste nás částečně stáhl proto, abyste si ho otestoval? Abyste zjistil, jestli nám důvěřuje, nebo ne.“

„Ano. Je paranoidní a přitom neposlal nikoho, aby vás hlídal. To znamená, že vám dostatečně věří, že ho nezradíte. Taky mi to sděluje, že je v úzkých do té míry, až za vámi nemá koho poslat.“ Což ve mně budilo největší uspokojení.

Sdělovalo mi to, že vražda Chrissy bylo eso v jeho rukávu a teď trpí.

Bylo na čase nastražit past, vlákat ho do ní a pak ji zavřít, až bude uvnitř. Při představě toho setkání se mi sbíhaly sliny.

„Nemuselo to proběhnout osobně.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tak nějak jsem se vám potřeboval podívat do očí. Ozval jste se hned po vraždě Chrissy Hayesové a ujistil mě, že o ní nic nevíte. Byl to projekt malého týmu a nikomu se o něm neřeklo. Chtěl jsem vám věřit, ovšem nemohl jsem si být jistý. Viděl jsem vaši reakci na smrt Chrissy. Reagoval jste. Stejně tak vaši lidé.“

„Nevraždíme nevinné ženské.“

Přikývl jsem. „Postarejte se o zbytek mých lidí. Stanou se tam na jihu vašimi bratry.“

Scott dostal cestou sem informace, takže přistoupil a předal Hardenovi a novému týmu další pokyny. Josh mě následoval zpátky k malému letadlu. Zaujal své místo na sedadle, pozoroval mě a po několika minutách mlčení polohlasem hvízdl.

„Co je?“

„Slyšel jsem o tvém dědečkovi ledacos. V naší branži se o něm nedá neslyšet. Všechny ty řeči jsou pravda. Dost jsem toho viděl na vlastní oči. Ale ty. Na tebe nikdo nemá. Spousta mocných lidí z tebe bude hodně nervózní.“

Měl pravdu.

Bylo mi to jedno.

Posunul jsem se na sedadle dozadu, vyndal telefon a poslal Bailey textovku.

Vracím se. Spíš?

Její odpověď se dostavila hned, jak jsme začínali rolovat ke startu.

Čekám na tebe.

PĚT

Bailey

Probudila jsem se v prázdné posteli.

Dobrá zpráva: Probudila jsem se. To znamenalo, že jsem spala. Špatná zpráva: Kash zmizel poté, co se vrátil včera až pozdě v noci.

Převalila jsem se, přitáhla si přikrývku, zachumlala jsem se. Dopřála jsem si jen vteřinu, protože jsem se už poučila, že když se hned nedám do pohybu, ztratím pojem o čase. To znamenalo, že kdybych řekla pět minut, mohla bych zůstat ležet celé hodiny.

Po dvou pokusech o únos jsem se domnívala, že se v traumatech vyznám. Nevyznala jsem se.

Ještě nikdy jsem úplně neztrácela časové úseky. Ale teď, po tom, co se stalo s mámou, mi klidně mohl utéct celý den, aniž jsem o tom věděla. Jindy jsem zase nedokázala přimět svůj mozek, aby přestal myslet a odpočinul si. Vstupovala jsem do pozměněného stavu mysli, kde jsem to byla já, byla jsem tady, současně však nebyla. Bylo v tom ostří iracionality, zakusovalo se mi do mozku a já pochopila, že jsem se v takovém stavu nalézala, teprve poté, co jsem ho opustila. Bylo to vyčerpávající a znepokojivé. Jednoduché věci. Jako třeba teď, dopřávala jsem si jen okamžik, než jsem odhrnula přikrývku a vstala.

Bosky jsem došla nejdřív do koupelny.

Umyla jsem si ruce.

Zapomněla jsem spláchnout, jedna vteřina.

Vrátila jsem se.

Znovu jsem si umyla ruce.

Osušila jsem si ruce.

Vyčistila jsem si zuby.

Vrátila jsem zubní kartáček na místo. Zašroubovala jsem zubní pastu.

Znovu jsem pustila vodu do umývadla, vyzkoušela ji. Ujistila jsem se, že je vlažná.

A shýbla jsem se a umyla si obličej.

Sáhla jsem po čisticím gelu na obličej, napěnila si ho v dlaních a pak nanesla na tvář.

Pomalé kroužení po celém obličeji.

Oči jsem měla zavřené a vyhýbala jsem se jim.

Nanesla jsem čisticí gel za uši. Kousek níž po krku. Pod bradu.

Přes rty.

Na kořen nosu mezi očima.

Na čelo, zdržela jsem se u spánků a přitlačila. To bylo příjemné, ale povolila jsem a tlak zevnitř opět narůstal.

Vzdychla jsem, sáhla do vody a znovu ji vyzkoušela. Pořád byla vlažná.

Sklonila jsem se a tentokrát jsem si opláchla obličej. Smyla jsem většinu pěny, sáhla po žínce, abych odstranila zbytek. Když to bylo hotovo, odložila jsem žínku a sáhla po ručníku. Všechno bylo už tři týdny pořád na stejném místě.

Mohla jsem se nejednou pohybovat po koupelně se zavřenýma očima a věděla jsem, kde co je.

Dotkla jsem se ručníku, stáhla ho z věšáku a osušila si obličej.

Hotovo.

Zastavila jsem se a uvažovala. Mozek jsem pořád ještě neměla zapnutý, takže jsem pokračovala v navyklých pohybech.

Aha. Zapomněla jsem.

Rozprostřela jsem žínku, aby uschla, a pak jsem se otočila a složila ručník zpátky na věšák. Byl trochu vlhký, takže jsem ho rozprostřela. Později ho přijdu zase složit. Srovnám rohy tak, aby byly v dokonalém zákrytu.

Jen co jsem byla hotová s ručníkem, už se mi natahovala paže. Popadla jsem hřeben, odvrátila se od umývadla a hrábla jím do vlasů.

Žádné zacuchance.

Žádné zauzlení.

Odložila jsem hřeben zpátky na místo. Poplácala jsem ho, abych se ujistila, že jsem ho dala tam, kam patří.

Pak jsem s dalším povzdechem zvedla ruce a začala si rozdělovat vlasy. Tři různé části. Počínaje úpatím čela přesunula jsem pravou část pod střední, doleva. Levou jsem přemístila pod střední doprava. Pořád jsem tak postupovala, až jsem se dostala ke konečkům vlasů. Popadla jsem gumičku, třikrát ji omotala kolem konce copu, a když to bylo dokončené, vydala jsem se do šatny.

Jednoduché věci. Jednoduché pohyby.

Nevěděla jsem, co je za den. To jsem poslední dobou věděla jen zřídka, ale věděla jsem, že se nemůžu připravovat do školy. Nesměla jsem pracovat na počítači a Kash byl pryč, což znamenalo, že asi bude někde kolem Matt. Nebo Seraphina. Nebo Cyklon. Nebo bych mohla zajít do kuchyně, nechat si od Theresy přidělit nějakou práci a pomáhat jí. Mohla bych mýt nádobí. Vždycky odporovala, ale to mi bylo jedno.

Proces mytí, odstraňování špíny, nakládání nádobí do myčky, jeho vyndávání po mytí a vědomí, že je čisté, mi přinášely uspokojení. Nevěděla jsem proč, ale nehodlala jsem nad tím dumat.

Věděla jsem, že jednou budu.

Ohlédnu se na všechny ty drobné rutinní činosti, co teď provádím, které mi pomáhají zvládat každý den, a budu analyzovat důvod, proč jsem je konala, důvod, proč mi pomáhaly, ale prozatím jsem se ničím z toho nezabývala.

Vzala jsem si džíny, tričko, svetr a obula jsem si ponožky a tenisky. Byla jsem pohodlně oblečená, připravená na cokoli, a teprve pak, když jsem si strčila do kapsy telefon, jsem opustila místnost.

Ani jednou jsem se nepodívala do zrcadla.

„Dneska bychom se měli napít.“

Matt mě našel v rohu kuchyně u prkénka, s nožem v ruce a nad třiceti mrkvemi, připravenými ke krájení. Právě jsem zvítězila nad Theresou, když jsem ji přiměla, aby mi dovolila používat nůž. Pořád se obávala, že netrefím mrkev a uříznu si prst.

„Kdepak.“ Zamávala jsem nožem ve vzduchu. „Mně je takhle dobře.“

Matt zvedl jedno obočí a opřel se o linku vedle mě. Paže zkřížil na hrudi a zahákl si jeden kotník o druhý. Podíval se na mě, na nůž, na prkénko, na mrkve, na nůž, na zbytek místnosti, na Theresu a znovu na nůž.

Zabručel: „A-ha. Jo.“

Zaculila jsem se na něj, položila před sebe první mrkev. „Třicet minut.“

„Za třicet minut budeš hotová?“

Zavrtěla jsem hlavou a vedla první řez středem mrkve. „Tak dlouho mi trvalo přemluvit Theresu, aby mě nechala pomáhat s obědem.“

„Thereso.“ Matt se k ní otočil.

Stála vedle jiné kuchařky, která krájela zbytek zeleniny do polévky. Nevzhlédla, jen začala vrtět hlavou. „Kdepak. To se nestane.“ Zvedla ruku a ukázala na mě. „Přišla sem dneska ráno a začala mýt nádobí. Vyhodila jsem ji. Za deset minut se vrátila a začala všem vařit kafe. Znovu jsem ji vyhodila. Vrátila se a teď vidíš náš kompromis. Chtěla obsluhovat gril a já ani omylem nikoho z vás Francisových dětí ke grilu nepustím. Nikdo mi do kuchyně nechoďte, děkuju předem.“

Matt ukázal na mě. „Ale ona tu je.“

„Jo, protože sem pořád chodí…“

Promluvila jsem, oči sklopené k prkénku. „To proto, že jsem Hayesová.“

Krájení kolem ustalo.

Chlapík u grilu přestal oškrabovat připečený tuk.

Nádobí zůstalo viset ve vzduchu.

Theresa nepromluvila.

Matt neřekl ani slovo.

Místností se rozléhalo jen bublání vody, která se vařila na sporáku, a zvuky myčky nádobí.

Cítila jsem, jak je to ticho tíživé, ale celou dobu jsem nepřestávala krájet mrkev a skoro jsem cítila, jak mě máma poplácává po zádech a říká: „Jen jim to pověz, Bailey. Pověz jim, jak si my Hayesovy víme rady.“

Nasála jsem vzduch a přestala vidět mrkev pod rukama, cítila jsem, jak se mi do očí hrnou slzy, ale už jsem sakra dobře uměla dělat věci poslepu. Nakrájela jsem mrkev, odložila ji stranou a popadla další. Nastavila jsem si ji a začala krájet, když si Matt odkašlal.

Naklonil se těsně ke mně a tiše se zeptal: „Co kdybychom se napili, až budeš hotová s tou mrkví?“

To jsem nemohla.

Budu pít. Pak budu cítit. Pak budu myslet.

Teď se to dalo zvládnout, pracovat a přitom ji vnímat. Ale kdybych začala cítit vlastní emoce a pak ještě navíc ji, kdepak.

To se nestane.

Ale nemohla jsem mu to povědět. Takhle se to vysvětlit nedalo.

Hrdlo se mi sevřelo a nemohla jsem ze sebe dostat ani slovo.

Vtom Theresa zavolala tím svým tónem, který mi sděloval, že přesně chápe, co se ve mně děje. „Nech ji být, Matthewe. Čas na skleničku přijde, ale ještě tu není.“

Matt vedle mě byl zticha.

Byla jsem napjatá, tajila dech, a pak jsem uslyšela, jak také vzdychl. „Tak jo.“ Poplácal mě po rameni. „Zavolej, kdybys chtěla společnost. Pojedu pak do Naveah.“