Ako hovoriť,
keď deti nechcú počúvať

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Joanna Faber a Julie King

Ako hovoriť, keď deti nechcú počúvať – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

„Než som sa stal rodičom, netušil som, že môžem niekomu pokaziť deň tým, že ho požiadam, aby si obliekol nohavice.“

– Anonym

Úvod

Vitajte v našej knihe, milí čitatelia. Pozrime sa na to, čo nás čaká. Prvá časť ponúka ilustrovaný prehľad základných nástrojov, ktoré budete potrebovať, aby ste v zdraví prežili výchovu svojich detí, počnúc od bábätiek až po mladých tínedžerov. Na konci každej kapitoly uvádzame aktivity na precvičenie vašich zručností, ak na také niečo budete mať náladu. V druhej časti nájdete obľúbené témy od našich čitateľov. Porozprávame vám aj príbehy, ktoré nám poslali rodičia či učitelia, a odpovieme na otázky týkajúce sa niektorých ich najväčších výziev v súboji s deťmi.

Ako vždy si rady vypočujeme aj váš názor. Pozývame vás, aby ste sa s nami podelili o svoje príbehy a otázky na adrese info@how-to-talk.com, prípadne navštívte našu webovú stránku how-to-talk.com. Možno sa vaša otázka objaví v našej ďalšej knihe!

Poznámka: Mená a iné identifikačné údaje sme v niektorých prípadoch pozmenili, aby sme ochránili totožnosť vyšťavených rodičov (hoci občas sme na požiadanie použili ich skutočné mená). Pokúsili sme sa vybrať prezývky, ktoré verne reprezentujú kultúrnu alebo etnickú identitu rozprávačov. (Niektoré listy od rodičov zahrnuté v tejto knihe sú zložené z otázok, ktoré položili viacerí korešpondenti.)

PRVÁ ČASŤ

ZÁKLADNÉ KOMUNIKAČNÉ NÁSTROJE

Ak ste niekedy narazili na rady o tom, ako si poradiť s deťmi, pravdepodobne poznáte nasledujúce odporúčania: buďte láskaví, ale prísni, dôslední, ale flexibilní, nápomocní, ale nie príliš a stanovte si jasné hranice. Nezabudnite ich bezpodmienečne milovať, udržiavajte dostatočne pevné puto, buďte empatickí a keď vám už kvapkajú nervy, zachovajte pokoj!

Kto by mohol protirečiť týmto rozumným rodičovským tipom? Znie to všetko tak, že by sa to malo dať zvládnuť. Najmä ak vo vašom živote ešte nefigurujú žiadne skutočné deti!

Samozrejme, tí z nás, ktorí sa už podujali urobiť skok do života s deťmi z mäsa a kostí, sa čoskoro ocitli v situáciách, v ktorých sa teória neosvedčila. Keď vaše dvojročné dieťa vrieska ako pavián, pretože ste mu dali pohár nesprávnej farby; keď sa vaše päťročné dieťa nervovo rúca nad domácou úlohou, ktorou je nakresliť predmet začínajúci na písmeno B (a odmieta nakresliť iba trápny banán); keď vaša dvanásťročná dcéra, vášnivá módna fanúšička, neprestajne frfle, že ste jediný rodič na svete, ktorý jej nedovolí kúpiť si tie ultra drahé značkové tenisky; keď syn s čerstvým vodičským preukazom ignoruje váš zákaz šoférovania v zlom počasí, aby mohol ísť na párty počas snehovej búrky. ste uprostred vojny a jednoducho necítite to láskyplné spojenie.

Čo si mám teraz počnúť?

Ak ste si niekedy položili túto otázku, sme radi, že ste zavítali na stránky našej knižky! Počas niekoľkých posledných desaťročí učíme rodičov, pedagógov a ďalších dospelých, ktorí žijú alebo pracujú s deťmi, ako prežiť naozaj krušné časy – všetky tie každodenné chvíle, kedy by ste si najradšej vytrhali vlasy bez toho, aby ste stratili zo zreteľa širší kontext. (Dobre, dobre, aj nám sa to občas stane, ale len na chvíľku!) V tejto knihe nájdete nástroje, ktoré potrebujete na riešenie nevyhnutných konfliktov medzi dospelými a deťmi.

Kapitola 1

Ako sa vyrovnať s pocitmi

– Prečo nemôžu byť deti proste šťastné?

Keď ste snívali o živote s deťmi – predtým, ako ste nejaké mali – pravdepodobne ste si predstavovali pekné chvíle.

Možno ste už zistili, že realita výchovy dieťaťa často vyzerá úplne odlišne.

Keď čelíme konfliktom alebo trápeniam, radi by sme sa vrátili ku krásnym predstavám, ktoré sa nám zakorenili v hlave. Ale aj tá najoddanejšia a dobre mienená snaha byť nápomocným, prípadne vyriešiť problém, môže vo finále vypáliť ako totálne fiasko.

Čím to je, že keď sa snažíme deti upokojiť, sú ešte podráždenejšie? Naším zámerom je byť predsa ich utešiteľom a naučiť ich, že každý malý hrbolček na ceste životom sa dá prejsť bez toho, aby sa všetko rozpadlo na márne kúsky. Bude to v poriadku! Ale posolstvo, ktoré deti počujú, je iné: „Nemôžete mať, čo chcete, a je mi to jedno, pretože vaše pocity nie sú natoľko dôležité, aby som sa nimi zapodieval.“ A tak sa ich trápenie zdvojnásobí – k pôvodnému sklamaniu z chýbajúcej müsli tyčinky sa pridal ten nepríjemný pocit, keď si uvedomia, že nikoho nezaujíma, že sú smutné.

Je pravda, že u dospelých sa müsli tyčinka nachádza na nižšej priečke v rebríčku globálnych katastrof. Ale pre sklamané dieťa je táto chýbajúca pochúťka rovnako frustrujúca ako ktorákoľvek z drobných katastrof, s ktorými sa my dospelí bežne stretávame. Používa váš otravný kolega neustále vaše perá a nevracia ich? Prestaňte sa sťažovať. Nejde predsa o nič! Vytáral váš priateľ vaše osobné zdravotné problémy celému okoliu? Preháňate. Nebuďte taký precitlivený. Vyrubil vám automechanik vyššiu cenu za opravu prevodovky a tá sa po týždni znova pokazila, no nechcel vám vrátiť späť peniaze? Hej, to je život! Nemá zmysel sa nad tým rozčuľovať.

Nehnevajte sa na nás. Snažíme sa vám len vysvetliť, prečo sa mýlite, keď sa cítite zle.

Nepochybne je dosť skľučujúce, keď naše vlastné sklamania, hoci vo veľkej miere sú mnohokrát bezvýznamné, druhá osoba len tak bez mihnutia oka zmietne zo stola, pretože keď sa nás pokúsi upokojiť tým, že minimalizuje naše problémy, nakoniec sa cítime ešte horšie – a novú vlnu podráždenia dokonca môžeme nasmerovať na osobu, ktorá sa nám snažila pomôcť. Naše deti sú úplne rovnaké.

Dokonca aj vyškolení odborníci môžu neúmyselne ublížiť utrápenému dieťaťu:

Zúfalo chceme poskytnúť deťom určitú perspektívu. Nemôžu sa predsa nervovo rúcať kvôli každej maličkosti. Je súčasťou našej práce pomôcť im naučiť sa, čo je dôležité a čo nie, však? Problém však tkvie v načasovaní. Keď ste naštvaní, pretože vám v telocvični ukradli nové tenisky, nie je to ideálny moment, kedy by vám priateľ mal pripomenúť, že máte byť vďační za to, že máte nohy. A keď prídete o nohy kvôli gangréne, nechcete, aby k vám deň po amputácii prišiel priateľ a pripomenul vám, že máte šťastie, pretože existujú ľudia, ktorí nohy nemajú. Niet pochýb, že niekedy v budúcnosti bude jeho perspektíva užitočná, ale v danom momente by ste pravdepodobne ocenili trochu empatie namiesto motivačných rečí.

S pomocou racionálneho zmýšľania dokážeme pochopiť, že by sme sa nemali snažiť vyhovoriť ľuďom ich utrpenie v kritických chvíľach. Ale stále máme silné nutkanie minimalizovať alebo odmietnuť negatívne pocity, a to ako pre dobro nášho dieťaťa, tak aj pre naše vlastné. Keď nám deti rozprávajú svoje príbehy o krivde či iných trampotách, prirodzene sa ich snažíme presvedčiť, že to celé nie je také čierne, ako to vidia. Reagujú tak, že zvýšia intenzitu svojich emócii, aby nás presvedčili, že je to naozaj také zlé. Našou odpoveďou je frustrácia a než sa nazdáme, všetci vpadneme do eskalujúcej špirály podráždenia. Čím viac sa snažíme oheň na streche uhasiť, tým je požiar väčší. Ukázalo sa, že namiesto vody prilievame do ohňa benzín.

ČO BY STE MALI UROBIŤ

Dobre, takže nie je užitočné pokúšať sa prinútiť deti, aby sa pozreli na svetlú stránku alebo im povedať, že by sa na to mali vykašľať a prestať skuvíňať, pretože ich problémy nie sú také zlé, ako sa na prvý pohľad zdajú. Tak čo potom? Sadnúť si na gauč so slúchadlami a ignorovať okolitý svet? Neexistuje doslova NIČ, čo môžeme povedať alebo urobiť, aby to veci nezhoršilo?

Sme radi, že ste sa opýtali! Je nám cťou predstaviť vám súbor nástrojov, ktoré môžete použiť, keď je dieťa v emocionálnej núdzi.

Nástroj č. 1: Prijmite pocity dieťaťa prostredníctvom slov

Namiesto toho, aby ste sa utvrdzovali v tom, že vaše dieťa je nerozumné, neporiadne, drzé či precitlivené, na chvíľku sa pozastavte a opýtajte sa sami seba: čo cíti? Je frustrované, sklamané, nahnevané, mrzuté, smutné, znepokojené alebo vystrašené?

Prišli ste na to?

Teraz mu ukážte, že ho chápete.

Hľadajte také slová, akými by ste sa prihovorili priateľovi, s ktorým skutočne súcitíte. To znie príšerne. Božemôj, to je otrasné! To by bolo veľa aj na koňa! Vyzerá to tak, že ťa teraz naozaj hnevá ____________________ (brat/učiteľ/priateľ).

Nástroj č. 2: Prijmite pocity dieťaťa tým, že si ich zapíšete

V písanom slove sa skrýva niečo, vďaka čomu má dieťa pocit, že ho beriete vážne. Dokonca aj deti, ktoré nevedia čítať, sa často potešia, keď si ich myšlienky zapíšete a prečítate im ich. Zapisovanie pocitov môže mať napríklad formu zoznamu – zoznamu želaní, nákupného zoznamu, zoznamu starostí alebo sťažností.

Nástroj č. 3: Prijmite pocity dieťaťa pomocou umenia

Umenie môže byť mocným nástrojom, pokiaľ sa v hre objavia silné emócie. A dobrou správou je, že nemusíte byť špičkovým umelcom. Vystačíte si s obyčajným panáčikom! Niekedy sa budú chcieť deti pridať a ukázať vám svoj smútok alebo hnev pomocou ceruzky, kriedy alebo pasteliek. Dokonca by ste mohli použiť aj cereálie Cheerios, z ktorých deti môžu poskladať smutného smajlíka, aby sa uistili, že chápete, ako sa cítia.

Nástroj č. 4: Ak niečo nemôžete dieťaťu dopriať v skutočnosti, použite fantáziu

Keď dieťa chce niečo nemožné, naším pokušením je opakovane mu vysvetľovať, prečo to nemôže mať. „Už som ti povedala, teraz sa nemôžeme ísť kúpať, zlatko, bazén je dnes zatvorený. Nemá zmysel kvôli tomu plakať.“ Takéto cvičenia logického myslenia málokedy presvedčia mladého človeka, aby prijal realitu. Rýchlejšie sa rozveselí, ak poviete: „Och, želala by som si, aby bazén zostal otvorený celú noc. Mohli by sme sa kúpať pri mesačnom svite!“

Keď sa nabudúce pristihnete, že budete chcieť zakročiť s dávkou chladnej, tvrdej reality, doprajte si chvíľku rozmaru. Povedzte svojmu dieťaťu, že si prajete, aby ste mali čarovný prútik, aby sa vaňa naplnila zmrzlinou, že potrebujete robotov, ktorí by vám pomohli s upratovaním alebo že by bolo skvelé mať hodiny, ktoré zastavia čas, aby ste získali ďalších sto hodín na hranie.

Nástroj č. 5: Prijmite pocity dieťaťa s (takmer) tichou pozornosťou

Niekedy netreba nič povedať, stačí len vydať súcitný zvuk. Odolajte nutkaniu prednášať, pýtať sa alebo radiť. Namiesto toho si jednoducho skúste vystačiť s citoslovcami ach, och, mmm a fíha!

Áno, ale…

Niekedy je zrejmé, že sa dieťa cíti zle. Sušienka mu vypadne z ruky, poláme sa a ostražitý pes ju okamžite zhltne. A aby toho nebolo málo, bola posledná! Škatuľka so sušienkami zíva prázdnotou! Po preštudovaní časti o prijímaní pocitov sa vrhneme na otázku, ako deťom poskytnúť emocionálnu záchranu. Odolajte pokušeniu zavrčať: „Prepáč, chlapče, ale keď niekomu sušienka vypadne z ruky, poláme sa! Mal si to dávno vedieť.“ Namiesto toho súcitne zastonajte: „Ach, ty si sa tešil, že si zješ sušienku! Nechcel si, aby ti ju zožral Speedy. Bol taký rýchly! Vedel, že ju musí už-aj zhltnúť, a preto nestrácal čas. Kiežby som mala čarovný prútik, aby sa okamžite objavila ďalšia škatuľka sušienok! Čo by sme teraz mali robiť? Chceš mi pomôcť pripísať sušienky na náš nákupný zoznam? Napíšeme to slovo poriadne veľké, aby sme ho videli aj z druhej strany miestnosti.“

Hej, vyriešili ste problém ako šampión detských pohrôm! Práve ste odvrátili sušienkovú krízu. A vaše dieťa si obratom precvičuje jemnú motorickú koordináciu a učí sa písať.

Ale niekedy môže byť pomenovanie pocitov zložité. Deti sú smutné alebo nahnevané a my nepoznáme príčinu. Myslíme si, že vedieme pekný, rozumný rozhovor a zrazu sa ocitneme v dráme, akú by nevymyslel ani Shakespeare. Čo sa to, dopekla, stalo?

Milí čitatelia, pre vaše pohodlie sme nižšie zostavili zoznam typických interakcií, ktoré môžu poľahky vyústiť do konfliktu. Trik je všimnúť si, kedy deti vyjadrujú silné emócie, hoci to nedávajú jasne najavo.

Skryté prejavy pocitov

1. Keď dieťa zdanlivo kladie otázku

„Prečo nevrátiš bábätko naspäť?“

„Musím si obliecť nohavice?“

„Ako mám urobiť túto úlohu?“

Priama otázka si zaslúži priamu odpoveď… alebo nie?

„Pretože je súčasťou rodiny!“

„Práve som ti povedal, že je vonku 20 stupňov!“

„No, musíš začať tým, že si to obkreslíš.“

Ale tieto odpovede deti akosi viac rozrušia. Hoci dieťa možno nepozná definíciu slovného spojenia „rečnícke otázky“, určite ich v daných príkladoch kladie. Je užitočnejšie začať konverzáciu prijatím pocitu, ktorý sa za otázkou skrýva.

„Bábätkám treba venovať veľa pozornosti! Niekedy ti chýba, že už nie si jedináčik.“

„Ach, prial by som si, aby bolo vonku teplejšie! V šortkách sa cítiš pohodlnejšie!“

„Zdá sa, že táto úloha je náročná. Má priveľa častí, takže je ťažké zistiť, kde začať.“

Prijatie pocitu za otázkou môže stačiť na zmiernenie konfliktu a pomôcť dieťaťu akceptovať sklamanie alebo prekonať úzkosť. Ale nie nevyhnutne. Preto sme napísali druhú a tretiu kapitolu zameranú na spoluprácu a riešenie problémov. No skôr, ako budete v pokušení prelistovať sa až k nim, nezabudnite, že všetko má svoj začiatok! Na riešenie konfliktov bez boja budete potrebovať poriadnu dávku ochoty, ktorú si zabezpečíte práve pomocou prijatia pocitov.

2. Keď sa zdá, že dieťa žiada o radu

Zdá sa, že sa vám práve naskytla jedinečná príležitosť rozdávať rozumy, ktoré ste tak ťažko nadobudli.

Prečo sa tak vyrútil a zabuchol dvere?

Odolajte pokušeniu ponúknuť dieťaťu okamžitú radu. Pochopte, že toto dieťa v skutočnosti vyjadruje svoje pocity a najužitočnejšou odpoveďou je začať tým, že ich akceptujete. Ale aký je to pocit? Poďme to uhádnuť s patričnou dávkou rešpektu.

Možno ste si všimli, že rodič* v tejto konverzácii poskytol dieťaťu návrh. Ak trávite veľa času prijímaním pocitov, vaše dieťa môže byť vnímavé k úctivo ponúkaným radám. Všetko však spočíva v správnom načasovaní! Ak začneme konverzáciu tým, že povieme: „Prečo to jednoducho neskúsiš?“ Dieťa sa s vami s najväčšou pravdepodobnosťou začne hádať alebo sa na vás hneď vyrúti. Musí sa cítiť byť pochopené, skôr ako bude pripravené zvážiť riešenia.

* Rodičom v tomto rozhovore bola Joanna a jej syn nakoniec zotrval v bežeckom tíme celé štyri roky počas strednej školy. Ukázalo sa, že staršie deti boli oveľa menej desivé, než sa na prvý pohľad zdalo.

3. Keď dieťa dramaticky preháňa

„Je to taký usmrkanec. Vždy sa rozplače, keď sa mu nedarí.“

„Nenávidím svojho učiteľa!“

„Nikdy mi nedovolíš robiť niečo zábavné!“

Náš inštinkt nám hovorí, aby sme pozmenili smer konverzácie a dieťaťu poskytli dávku reality:

„So svojím bratom musíš byť trpezlivejší. Keď si bol v jeho veku, bol si taký istý.“

„To nie je pravda, že nenávidíš svojho učiteľa. Vieš, že máš šťastie, že máš práve jeho.“

„Nebuď smiešny. Chýba ti len jedna strana. Budeš mať ešte veľa šancí zabaviť sa.“

A predsa akosi všetky tieto reakcie skôr umocnia ich hnev, než aby ich upokojili. Skúsme priznať pocity, ktoré stoja za prehnanými vyjadreniami. Tu je niekoľko úvodných prvkov konverzácie, ktoré schladia horúce hlavy a umožnia civilizovanejšiu diskusiu:

„Nie je vždy ľahké mať pri sebe malého brata. Rád ti berie veci a vrieska, keď ho niečo rozruší.“

„Zdá sa, že tvoj učiteľ urobil niečo, čo ťa dnes naozaj naštvalo!“

„Vyzerá to tak, že tá oslava je pre teba naozaj dôležitá. Keby sme tak mohli byť na dvoch miestach naraz.“

Nie každá situácia si vyžaduje prijatie pocitov!

Znie to tak, akoby si hovorila, že absolútne všetko sú pocity. Preboha živého, veď z toho by jeden zošalel! Ako to máme zvládnuť?

Trafili ste klinec po hlavičke! Vieme, že ak ide o silné emócie, často sa môžeme vyhnúť konfliktom a ušetriť si energiu, ak tieto pocity vyriešime hneď za horúca. Ale naskytne sa vám ešte veľa príležitostí, keď budete môcť žiť svoj život bez akejkoľvek emocionálnej drámy.

Keď dieťa položí otázku, na ktorú chce v skutočnosti odpovedať:

Nemusíte reagovať: „Znie to tak, akoby si sa cítila nervózne a nebola si istá, ako vysloviť tú zvláštnu a mätúcu skupinku písmen.“ Môžete jednoducho povedať „dosť“.

Ak sa vás žiak spýta:

Nemusíte hneď siahať po komplexnej odpovedi: „Hmm, vnútorné osvetlenie môže človeka skutočne deprimovať, najmä so všetkými týmito žiarivkami.“

Môžete jednoducho povedať: „Áno!“

Keď sa dieťa čuduje:

Nemusíte nevyhnutne skúmať jeho pocity. „Ach bože, to je strašidelná predstava.“

Neváhajte mu poskytnúť informácie. „Nie. Len v zoo!“ Alebo, ak sa vo vašom okolí potulujú tigre: „Ale áno! Ak nejakého uvidíš, zostaň pokojný a pomaly cúvaj.“

Mnohí z účastníkov našich workshopov nám prezradili, že keď sa snažia akceptovať pocity svojich detí, pomáha im predstaviť si, čo by odpovedali dospelému priateľovi. Keď hovoríme s rovesníkom, je často prirodzené vcítiť sa do jeho kože bez toho, aby sme popierali jeho pocity, pýtali sa zbytočnosti, dali mu prednášku alebo ho zavalili radami. Ale dokonca aj pri dospelých naše inštinkty niekedy zlyhávajú.

Joannin príbeh

Pred chvíľou mi volala kamarátka, ktorá mala absolvovať lekárske vyšetrenia. Povedala mi: „Najviac sa bojím toho, že to bude rakovina.“ Všetky inštinkty mi vraveli, aby som zahnala jej strach. Určite sa mýliš. Na to ani len nemysli! Keď som sa snažila usmerniť svoje myšlienky, nastalo trápne ticho. Nakoniec som bola schopná dostať zo seba tieto slová: „Musí byť neuveriteľne náročné, nosiť v sebe takéto starosti.“

Kamarátka zvolala: „ÁNO! A vieš, čo mi na to hovoria ostatní? Vraj, aby som na to ani nepomyslela! Nie je to totálne pritiahnuté za vlasy? Ako na také niečo môžeš nemyslieť?“ Pritakávala som, že to bolo také absurdné, ako keby som niekomu povedala, nech nemyslí na ružového slona, pretože jediné, čo by si predstavil, by bol práve ružový slon! Nepriznala som, že som mala na jazyku tie isté slová ako všetci ostatní „trápni“ ľudia.

Keď akceptujeme negatívne pocity človeka v núdzi, dávame mu tým dar. Aspoň jeden ďalší človek na svete chápe, čím prechádza. Nie je sám.

Prijatie pocitov je viac než len trik alebo technika. Je to nástroj, ktorý dokáže meniť vzťahy. Nezaručuje, že deti začnú chodiť von so psom, čistiť si zuby alebo pôjdu spať včas, ale vytvára atmosféru ochoty a náklonnosti, v ktorej je všetko jednoduchšie a príjemnejšie. Pre deti tiež predstavuje základný pilier rozvoja schopnosti starať sa o iných ľudí a akceptovať ich pocity.

Ale nemusíte nás brať za slovo. John Gottman, významný výskumník v oblasti detskej psychológie, zverejnil štúdiu**, v ktorej niekoľko rokov sledoval a porovnával rodičov používajúcich rôzne komunikačné štýly. Výsledky ukázali, že deti, ktorých pocity rodičia identifikovali a akceptovali, mali obrovskú výhodu bez ohľadu na IQ, sociálnu triedu či úroveň vzdelania detí alebo ich rodičov. Dokázali sa tiež dlhšie sústrediť a dosahovali lepšie výsledky v testoch; mali menej problémov so správaním; a lepšie vychádzali s učiteľmi, rodičmi a rovesníkmi. Boli odolnejšie voči infekčným chorobám a dokonca mali v moči menej stresových hormónov. Takže ak chceme deti so zdravším močom (a kto nie?), mali by sme sa pokúsiť prijať ich pocity!

** Carole Hooven, John Mordechai Gottman, and Lynn Fainsilber Katz, “Parental Meta-emotion structure predicts family and child outcomes,“ Cognition and Emotion, 1995, 9:229 – 264.

CVIČENIE

Pozrite sa na jednotlivé situácie a vyberte odpoveď, ktorá najlepšie akceptuje pocity dieťaťa za použitia slov, umenia, fantázie alebo (takmer) tichej pozornosti:

1. „Všetci ma nenávidia!“

A. „To nie je pravda! Rodičia ťa ľúbia, starkí ťa ľúbia, pani učiteľka ťa ľúbi a dokonca aj tvoja mačka ťa ľúbi!“

B. „No, čo čakáš, keď takto trucuješ a rumázgaš? Nikto sa nechce kamarátiť s takým usmrkancom.“

C. „Zdá sa, že si mal naozaj ťažký deň.“

D. „Nebuď taký dramatický. Vždy reaguješ prehnane.“

2. „Pokazilo sa mi auto na diaľkové ovládanie!“

A. „Nemal si sa s ním hrať tak necitlivo. Autíčko sa rozbije, keď s ním zoskočíš z okraja postele.“

B. „Ach nie, to je ale škoda. To autíčko sa ti naozaj páčilo!“

C. „Vďakabohu, že nemáš vodičák.“

D. „Neplač. Ocko ti zajtra kúpi nové.“

3. „Môj učiteľ je taký hlupák!“

A. „Tak teraz znieš dosť naštvane!“

B. „Nehovor takto o svojom učiteľovi. Je to neúctivé.“

C. „Ja viem! V povolenke na výlet, ktorú poslal domov minulý týždeň, som našla tri preklepy. Aké úbohé!“

D. „Som si istý, že mal dobrý dôvod na to, čo urobil.“

4. Vaše dieťa vidí niekoho približovať sa s malým psíkom. Začne plakať a liezť vám po nohe.

A. „Prestaň! Nemáš sa čoho báť. Ten malý pes ti neublíži.“

B. „Skús ho pohladkať. Je taký zlatučký a pozri, akú má jemnú srsť.“

C. „Bojíš sa? Bež dovnútra! Poviem mu, aby odteraz chodil so psom po druhej strane ulice.“

D. „Psy dokážu človeka znervózniť. Nie si si istá, či ti niečo urobí. Postavme sa sem, odkiaľ ho môžeš vidieť, ale nebude to príliš blízko.“

5. „Myslím, že z testu z matematiky dostanem päťku.“

A. „Nebuď taký negatívny. Pravdepodobne si ho napísal dobre. A ak nie, mohli by ste požiadať učiteľa o opakovaný test.“

B. „No, mal si sa viac učiť. Hovoril som ti to celý týždeň, ale ty si ma nepočúval.“

C. „Uf, čakať na výsledok testu, keď sa obávaš, ako si dopadol, je na nervy.“

D. „Nikto v tejto rodine nie je dobrý v matematike. Prepáč, že ti to hovorím, ale jednoducho na matematiku nemáš gény.“

6. Vaše trojročné dieťa nechce prestať plakať, pretože ste mu povedali, že nemôže zjesť celé balenie zmrzliny.

A. „Chceš, aby ti hnili zuby? Nie je zdravé jesť toľko cukru.“

B. „Nebuď chamtivá. Táto zmrzlina je pre všetkých!“

C. „Mala by si mi poďakovať, že som ti kúpila dezert. Ak sa budeš stále sťažovať, nedostaneš vôbec žiadnu zmrzlinu!“

D. „Je ťažké podeliť sa o niečo chutné. Zbožňuješ zmrzlinu tak veľmi, že by si jej zjedla hádam aj za bazén! Počkaj chvíľu, nakreslíme si to. Bazén, v ktorom sa môžeš ponoriť do zmrzliny. Pomôžeš mi nakresliť kúsky čokolády?“

7. „Tyler mi povedal, že som debil!“

A. „Nepripúšťaj si to. Chlapci si stále nadávajú. Vy dvaja ste takí dobrí priatelia, som si istý, že to nemyslel vážne.“

B. „Človeka môže zabolieť, keď mu kamarát vynadá.“

C. „Čo ti povedal?! To je príšerné! Mal by si ho ignorovať po zvyšok týždňa. Uvidíme, ako sa mu to bude páčiť!

D. „Musel mať nejaký dôvod, aby to povedal. Čo si mu urobil?“

8. „Steven opäť vyhral výtvarnú súťaž. A ja som neskončila ani len na štvrtom mieste.“

A. „Nemôžeš očakávať, že vyhráš všetky súťaže. Nabudúce by si sa mala viac snažiť.“

B. „To je také nespravodlivé. Tvoj obrázok bol oveľa lepší. Z Tylerovej čarbanice nebolo jasné ani len to, čo chcel vôbec nakresliť. Musí byť v rodine s jedným z porotcov.“

C. „To je smutné. Viem, že si na tom obrázku tvrdo pracovala. Je v ňom toľko detailov – ako tento malý chrobáčik v tráve a smiešny výraz na mačacej tvári.“

D. „Pozri, možno nie si stvorená na to, aby si sa stala umelkyňou. Nie každý vie kresliť. Ty si zasa lepšia v športe!“

9. „Nie je to fér! Mala si mi dovoliť spláchnuť záchod! Chcel som to urobiť ja!“

A. „A kto ti, môj zlatý, povedal, že život je spravodlivý? Bežne zabúdaš spláchnuť a ja som nechcela, aby celá kúpeľňa zasa smrdela.“

B. „Prestaň sa rozčuľovať! Nabudúce budeš splachovať ty.“

C. „Počkaj chvíľu. Vypijem plechovku sódy, aby mi bolo treba ísť na záchod a potom môžeš spláchnuť za mňa.“

D. „Ach… došľaka. Vážne si chcel spláchnuť. Poďme zavesiť na záchod nápis, aby sme si to nabudúce obaja pamätali.“

10. „Nemôžem zaspať, som príliš nervózny.“

A. „Ľahni si a skús sa uvoľniť. Ráno múdrejšie večera.“

B. „Myslíš si, že máš starosti? Len počkaj, kým vyrastieš a budeš mať na krku hypotéku!“

C. „Ach, ty môj chudáčik. Možno sme ťa nemali zapísať do toľkých krúžkov. Je to príliš veľký tlak.“

D. „Je ťažké zaspať, keď ťa niečo trápi. Počkaj, vezmem si papier, aby som si všetky tvoje trápenia zapísala.“

1. Budúci týždeň sa koná súťaž vedeckých projektov. Príliš veľa práce.

2. Spadnutá reťaz na bicykli.

3. Potrebuje novú batériu do lietadla na diaľkové ovládanie.

4. Nemá dosť peňazí. Pod práčkou stratil štvrťdolár.

5. Neporiadok v skrini. Potrebuje viac miesta.

Kľúč správnych odpovedí:

1. C

2. B

3. A

4. D

5. C

6. D

7. B

8. C

9. D

10. D

ZHRNUTIE: AKO SA VYROVNAŤ S POCITMI

1. Prijmite pocity dieťaťa prostredníctvom slov.

„Nie je ľahké mať stále na krku malého brata.“

„Zdá sa, že táto úloha je náročná. Má toľko častí, že je ťažké zistiť, kde treba začať.“

2. Prijmite pocity dieťaťa tým, že si ich zapíšete.

„Tešila si sa, že si dáš müsli tyčinku. Zapíšme si ju do nákupného zoznamu.“

„Máš toho na srdci veľa. Povedz mi, čoho sa bojíš, a ja si to zapíšem.“

3. Prijmite pocity dieťaťa pomocou umenia.

„To môže spôsobiť, že sa človek cíti smutný. Chceš nakresliť slzy?“

„Naozaj ti chýba mamička. Poď, nakreslíme si jej obrázok.“

4. Ak niečo nemôžete dieťaťu dopriať v skutočnosti, použite fantáziu.

„Bodaj by som mala čarovný prútik. Stačilo by ním len mávnuť a slnko by hneď vyšlo.“

„Tá oslava je pre teba naozaj dôležitá. Želala by som si, aby sme mohli byť na dvoch miestach naraz.“

5. Prijmite pocity dieťaťa s (takmer) tichou pozornosťou.

„Ach… Uf… Mmm… Ó…“

Kapitola 2

Spolupracujúce deti – nemožný sen?

– Prečo jednoducho nemôžu ROBIŤ to, čo im povieme, aby ROBILI?

Nemôžeme celý deň len debatovať o pocitoch. Niekedy potrebujeme deti prinútiť, aby robili veci, o ktoré nemajú veľký záujem.

Koľko detí sa stará o to, aby nemeškali, umývali si ruky, udržiavali si poriadok v izbe alebo si vymieňali spodnú bielizeň?

Zdá sa, že najefektívnejším spôsobom, ako deti prinútiť robiť, čo majú, by bolo povedať im priamo:

„Polož tú mačku na zem, obleč si kabát. Nie, nie neskôr, HNEĎ!“

Problém je však v tom, že byť na pozícií toho, kto príkazy prijíma, môže v deťoch vyvolať silné pocity podráždenia a vzdoru.

Predstavte si, že prídete domov z práce a váš partner vám povie: „Dobre, si doma. Och, nedotýkaj sa počítača. Prosím ťa, choď si zavesiť kabát, umyť ruky a prestri stôl. Povedal som ti, aby si prezrela poštu, nie? Okamžite to polož. Poponáhľaj sa, večera bude čoskoro hotová. Počula si ma? Povedal som, teraz!“

Mali by ste nutkanie otočiť sa a tresnúť za sebou dverami? Koniec koncov, v pizzerii majú utorkový špeciál.

Ak deťom budeme prikazovať (hoci aj zdvorilo, keď k nášmu príkazu pripojíme „prosím“), ideme sami proti sebe. Rozkazy a ich blízki príbuzní – vyhrážky, obvinenia a varovania – nevzbudzujú v deťoch túžbu spolupracovať. A inšpirovať deti, aby s nami boli na jednej lodi, je viac ako polovica úspechu.

Pozrime sa na niektoré z typických neefektívnych stratégií, ktoré my dospelí používame, aby sme deti prinútili niečo urobiť. A potom, aby sme vás nenechali v štichu, ponúkneme vám aj účinnú protilátku – alternatívy, ktoré s oveľa väčšou pravdepodobnosťou povedú ku kooperatívnemu dieťaťu!

Neefektívna stratégia: Hrozby

Namiesto toho PRENESTE NA DIEŤA ZODPOVEDNOSŤ.

Keď sa ocitneme v boji o moc, je užitočnejšie zachovať si chladnú hlavu, ako tasiť zbrane. Hrozba je často vnímaná ako výzva, ktorá môže odhodlanie temperamentného dieťaťa len utvrdiť. Nesnažte sa o väčšiu kontrolu, skúste sa o silu podeliť. Možno budete milo prekvapení!

Neefektívna stratégia: Varovania

Namiesto toho POPÍŠTE PROBLÉM.

Keď deti varujeme pred katastrofou, ktorá ich môže postihnúť, vysielame im tým správu, že im neveríme, že sa nesprávajú zodpovedne, že nemôžu veriť vlastným schopnostiam, že nie sú schopné prísť na to, čo robiť alebo ako sa správať. Varovania (a s nimi súvisiace príkazy) odstraňujú pocit osobnej zodpovednosti.

Keď popisujeme problém, robíme presný opak. Vyzývame dieťa, aby sa stalo súčasťou riešenia. Dávame mu možnosť uvedomiť si, čo má robiť.

Ak neprídu s riešením, POVEDZTE IM, ČO MÔŽU UROBIŤ, A NIE TO, ČO NEMÔŽU.

Keď nás deti privádzajú do šialenstva, prirodzene sa zameriavame na to, čo nechceme, aby robili. Ale deti jednoducho nemôžeme „vypnúť“! Je oveľa jednoduchšie presmerovať ich energiu, ako ich zastaviť v ich zámeroch.

Neefektívna stratégia: Sarkazmus

Namiesto toho TO NAPÍŠTE NA PAPIER.

Všetci sme to zažili: dookola sme deťom opakovali inštrukcie, ktoré ignorovali dovtedy, až nás to takmer priviedlo do blázinca. A potom sme vybuchli a povedali niečo skutočne odporné a neužitočné. Potrebujeme protijed. Čo tak napísať si poznámku?

Písané slovo má veľa výhod. Po prvé, po vyjadrení podráždenia v prvom návrhu ho môžete prepísať a urobiť krajším. Po druhé, slúži ako pripomienka pre vaše dieťa bez toho, aby ste sa museli opakovať. Po tretie, ako poznamenalo jedno dieťa: „Poznámky nekričia.“ Po štvrté, na písanom slove je niečo, čo je magické, čo upúta aj deti, ktoré ešte nevedia čítať.

Neefektívna stratégia: Obviňovanie

Namiesto toho POSKYTNITE INFORMÁCIE.

To, čo je pre nás zrejmé, nie je vždy jasné aj dieťaťu. Keď mu namiesto obviňovania poskytneme informácie, dieťa nadobudne pocit, že sa k nemu správame s rešpektom, pretože predpokladáme, že ak má správne vedomosti, zachová sa zodpovedne.

Možno by sme sa mohli zamyslieť nad tým, ako by sme sa rozprávali s dospelým. Bolo by urážlivé dať mu priamy rozkaz: „Hej, prestaň búchať tou vidličkou o stôl! Urobíš mi v dreve jamky!“ Prirodzene sa snažíme nájsť spôsob, ako ho oboznámiť so situáciou: „Ten stôl je vyrobený z mäkkého dreva. Dokonca aj malé klepnutie vidličkou ho môže preliačiť.“ A potom už necháme na nich, aby sa dovtípili, čo majú robiť.

Neefektívna stratégia: Rečnícke otázky

Namiesto toho POPÍŠTE, ČO VIDÍTE.

Keď sme rozčúlení, môže byť ťažké odolať kladeniu rečníckych otázok. Problém je v tom, že malé deti to nechápu a veľké deti sa urazia.

Keď sa obmedzíme na opis toho, čo vidíme, vyhýbame sa implicitnej kritike a zameriavame sa iba na to, čo je potrebné.

Neefektívna stratégia: Prednášanie a moralizovanie

Namiesto toho POVEDZTE TO SLOVOM.

Mnohí z nás pri poučovaní pociťujú poriadne zadosťučinenie, ale nikto nemá rád, keď dostáva kázeň. Ak deti nezareagujú po prvých pár slovách (povedzme si na rovinu, už to všetko počuli!), je pravdepodobnejšie, že ich pohltia pocity podráždenia a nebude sa im chcieť spolupracovať. Hoci mali v pláne odložiť si topánky, po tej otravnej prednáške už jednoducho kašlú na to.

Jednou z alternatív k prednáške je použiť jediné slovo.

Krása použitia jediného slova tkvie v tom, že upozorňujete na problém a zároveň necháte svoje dieťa, aby samo prišlo na to, čo má robiť. Nevyslovené posolstvo znie: „Som si istý, že teraz, keď ti to došlo, sa o to postaráš.“

Upozornenie: Uistite sa, že vaše jediné slovo je podstatné meno, nie sloveso. Podstatné meno možno vnímať ako úctivú pripomienku. „Bezpečnostný pás.“ Sloveso bude znieť ako ďalší neznesiteľný príkaz. „Pohni sa!“

Neefektívna stratégia: Urážky

Namiesto toho POVEDZTE, AKO SA CÍTITE. (Použite zámeno „ja“. Vyhnite sa zámenu „ty“.)

Keď dieťa pomenujeme znevažujúcou nadávkou, dúfame, že ho inšpirujeme, aby sa zachovalo lepšie. Ach bože, teraz, keď si konečne uvedomujem, že sa nesprávam slušne, musím zmeniť svoje nevychované spôsoby. Žiaľ, v realite to takto nefunguje. Deti sa s väčšou pravdepodobnosťou rozzúria alebo, čo je ešte horšie, priľnú k negatívnemu pomenovaniu. Máme väčšiu šancu získať užitočnú odpoveď od detí (a dospelých!), ak sa zriekneme urážok a radšej opíšeme svoje vlastné pocity. Pri používaní tohto nástroja je dôležité používať zámeno „ja“ a nie „ty“. Hneď ako povieme „ty“, dieťa sa bude cítiť obvinené a prejde do defenzívy. Môže to byť trochu zložité. Často začíname s „ja“ a potom sa nám v priebehu niekoľkých sekúnd vkradne na jazyk „ty“ a všetko to skazí. „Hej, nepáči sa mi, keď do mňa strkáš“, prijme dieťa horšie ako „Hej, nemám rada, keď do mňa niekto strká“.

Neefektívna stratégia: Porovnávanie

Namiesto toho PONÚKNITE NA VÝBER.

Vo vnútri každého malého človeka (a tiež veľkých ľudí) tlie neutíchajúca túžba po autonómii. Tým, že ponúkneme dieťaťu možnosť voľby, zapojíme prirodzený impulz na riadenie vlastného osudu. Táto stratégia tiež dáva dieťaťu cenné skúsenosti s rozhodovaním.

Neefektívna stratégia: Príkazy, príkazy, zas tie príkazy

Radšej BUĎTE HRAVÍ. (Obzvlášť účinné pri malých deťoch.)

Upozornenie: Tento nástroj je veľmi efektívny, ale nedá sa použiť, ak ste podráždení. Musíte mať naň náladu!

Nechajte neživé predmety rozprávať: Deti nemajú rady, keď im hovoríme, čo majú robiť, no malé deti často považujú za neodolateľné, keď sa im prihovárajú predmety, dokonca aj keď je do očí bijúce, že zvuky vychádzajú z našich úst. Našťastie, nemusíte študovať umenie bruchovravectva, aby sa vám tento nástroj osvedčil! Stačí použiť rôzne hlasy pre jednotlivé veci.

Zahrajte sa na neschopného blázna: My dospelí sme vždy v pozícii moci a autority. Malým deťom pripadá smiešne, keď predstierame, že netušíme, čo robíme a z nich sa stanú odborníci. Zábavné by tiež mohlo byť vymeniť si roly, kým môžeme. Čoskoro budú naše deti schopnejšie ako my. prakticky vo všetkom!

Predstieranie: Prechody sú pre deti ťažké. Ak dokážeme urobiť zo samotného prechodu zábavnú činnosť, efektívne ho eliminujeme.

Urobte z toho hru alebo výzvu: Toto je ďalší spôsob, ako urobiť prechod lákavým, a nie nudným.

Používajte smiešne hlasy alebo hlúpe prízvuky: Deti milujú prekvapenia. Namiesto pochmúrneho príkazu skúste hovoriť ako obľúbená kreslená postavička alebo ako robot či športový hlásateľ s kvetnatým komentárom.

Znie vám niektorá z neužitočných reakcií povedome? Bohužiaľ, naše typické stratégie majú tendenciu vytvárať v našich deťoch nepriateľské pocity. A keď dieťa robí to, čo od neho chceme, zo strachu z hroziaceho následku – ľahko môže dôjsť k ďalším negatívnym dôsledkom. Zakaždým, keď svojim deťom niečo prikazujeme, vyhrážame sa im alebo ich obviňujeme, učíme ich prikazovať, vyhrážať sa a obviňovať ostatných. Môže sa nám to zdať rozumné, keď to vychádza z našich úst, ale keď počujeme rovnaký druh vyjadrovania od našich detí, je to celkom iná káva. („No, ak ma nenecháš dohrať moju videohru, neurobím si domácu úlohu!“)

Ak chceme, aby naše deti boli zdvorilé a úctivé, tento nástroj nám pomôže zasadiť v nich semienko slušnosti a solidarity!

Samozrejme, žiadny z týchto nástrojov nie je presným ekvivalentom našich impulzov prikazovať, obviňovať, vyhrážať sa atď. Kombinujte ich. Neprikazujte, ale dajte deťom na výber, nedávajte im dlhé kázne, radšej im poskytnite informácie a namiesto obviňovania napríklad popíšte, ako sa cítite. Už to určite chápete. Vyššie uvedené páry slúžia len ako návrhy na stimuláciu vašej kreativity.

CVIČENIE

Pozrite sa na jednotlivé situácie a vyplňte prázdne miesto odpoveďou, ktorá využíva navrhovaný nástroj na zapojenie spolupráce.

1. Vaše dieťa nikdy nechce prestať s tým, čo robí, keď ho požiadate, aby si umylo ruky a prišlo na večeru. Dávate mu upozornenia najprv po piatich minútach a potom po jednej minúte, no ono stále protestuje alebo vás úplne ignoruje.

Neužitočná odpoveď:

Prijmite pocity:

Ponúknite na výber:

Dajte dieťaťu zodpovednosť:

Buďte hraví:

2. Vaše dieťa si zavesilo bundu na kľučku a tá skĺzla na zem. Práve ste o ňu zakopli.

Neužitočná odpoveď:

Povedzte to slovom:

Popíšte, ako sa cítite (použite „ja“, nie „ty“):

Opíšte, čo vidíte:

3. Vidíte, ako vaše dieťa mieri ku gauču s pohárom džúsu a vreckom praclíkov.

Neužitočná odpoveď:

Poskytnite informácie:

Poznámka nalepená na kuchynských dverách:

Popíšte problém:

Povedzte mu, čo môže robiť, namiesto toho, čo nemôže:

4. Chystáte sa pripraviť stôl na večeru, no zistíte, že na ňom ležia kadejaké pomôcky na projekt na výtvarnú – nožnice, fixky, papiere, lepiaca páska, kartón, lepidlo a šnúrka. Sú rozhádzané po celom stole.

Neužitočná odpoveď:

Buďte hraví:

Popíšte problém:

Povedzte to slovom:

5. BONUSOVÉ BODY: Skúste si, ako dlho vydržíte svojmu dieťaťu (deťom) nedať čo i len jediný príkaz.

Ako ste dopadli?

A. 20 minút

B. Hodinu a pol (ale prvú hodinu driemal)

C. Celý deň

D. ____________ (vaša odpoveď)

Všimli ste si rozdiel vo vašej nálade alebo nálade vášho dieťaťa?

Kľúč správnych odpovedí (jednotlivé odpovede sa môžu líšiť!):

1.

Neužitočná odpoveď: Práve som strávila posledných štyridsaťpäť minút prípravou večere. Nebaví ma stále ťa volať najesť sa. Ak si v nasledujúcich tridsiatich sekundách nesadneš na stoličku, dezert si vychoď z hlavy!

Prijmite pocity: Nie je ľahké odtrhnúť sa od rozohranej hry…

Ponúknite na výber: Potrebuješ ešte jednu minútu?… alebo päť? Chceš použiť tekuté mydlo, alebo mydlo s dinosaurami? Chceš si umyť ruky sám, alebo ti mám pomôcť?

Dajte dieťaťu zodpovednosť: Nastavíš časovač na päť minút a dáš všetkým vedieť, že je čas ísť jesť?

Buďte hraví:

Hovoriaca hubka: Dajte mi konečne špinavé ruky, aby som mohla niečo umyť!

Je – je – čas – pre – všetkých – robotov – aby – sa – dostavili – na – večeru. Robot – potrebuje – energiu. Nasleduj – ma.

2.

Neužitočná odpoveď: Koľkokrát som ti hovoril, že si máš zavesiť kabát do skrine? Budeš ho mať špinavý! Nebuď taký lenivý – správne zavesenie kabátu trvá iba tridsať sekúnd navyše. Jedného dňa si vylomím krk, keď oň zakopnem, a bude to tvoja chyba.

Povedzte to slovom: Kabát!

Popíšte, ako sa cítite (použite „ja“, nie „ty“): Nemám rád, keď sa kabát zašpiní na podlahe.

Popíšte, čo vidíte: Kabát spadol na zem.

3.

Neužitočná odpoveď: Okamžite sa sem vráť! Neopováž sa vziať si jedlo do obývačky. Poznáš pravidlá!

Poskytnite informácie: Jedlo patrí do kuchyne.

Poznámka (na kuchynských dverách): Týmito dverami neprejde žiadne jedlo ani pitie! Skontrolujte si vrecká a topánky.

Popíšte problém: Ach, chcela si si trochu v obývačke oddýchnuť. Problém je ale v tom, že sa mi nechce zbierať omrvinky a ani čistiť rozliaty džús z gauča.

Povedzte mu, čo môže robiť, namiesto toho, čo nemôže: Môžeš sa najesť v kuchyni a potom sa ísť hrať do obývačky.

4.

Neužitočná odpoveď: Och, skvelé… Nemôžem prestrieť na večeru, pretože sa na stole váľa tvoj neporiadok. Prečo si nemôžeš robiť projekty na výtvarnú vo svojej izbe? Tak to robieva aj tvoj brat. Hovorí sa tomu byť ohľaduplný.

Buďte hraví: Potrebujeme rýchlo poupratovať. Zapnem ti pesničku [obľúbenú pieseň vášho dieťaťa]. Trúfaš si všetko poodkladať, kým hudba neskončí?

Popíšte problém: Potrebujem mať čistý stôl, aby som mohla naservírovať večeru.

Povedzte to jedným slovom: Joey, stôl!

5. Bonusové body

A. Pekný začiatok.

B. Na ceste k úspechu.

C. Sme v nemom úžase!

D. Slovami to nemožno opísať.

ZHRNUTIE: SPOLUPRACUJÚCE DETI

1. Dajte dieťaťu zodpovednosť.

„Mohol by si skontrolovať cestovnú aplikáciu a zistiť, kedy musíme odísť, aby sme sa tam dostali včas?“

2. Popíšte problém.

„Máš veľa energie a ja sa obávam, že sa niečo rozbije. Čo by sme mali urobiť?“

3. Povedzte deťom, čo môžu robiť, namiesto toho, čo nemôžu.

„Pozrime sa, ako vysoko dokážeš vyskočiť.“

4. Napíšte oznam.

„Drahý športovec: Skôr než vyjdeš z dverí tohto domu, vezmi si kopaċky.“

5. Poskytnite informácie.

„Spot nemá rád, keď ho ťaháš za chvost.“

6. Popíšte, čo vidíte.

„Ach, trochu mlieka sa rozlialo na podlahu.“

7. Povedzte to slovom.

„Topánky.“

8. Popíšte, ako sa cítite.

„Nemám rada, keď do mňa niekto strká.“

9. Ponúknite možnosť výberu.

„Chcete odpratať zvyšky jedla alebo naložiť umývačku?“

10. Buďte hraví.

„Kto bude prvý pri aute vyhráva. Pripraviť sa, pozor, ŠTART!“

Kapitola 2 ½

Nič z toho nefunguje!

– Problém s druhou kapitolou

Do značnej miery ste naznačovali, že keby som použil tieto nástroje, moje dieťa by spolupracovalo. Oklamali ste ma!

Čo robiť ďalej? Možno sa budete musieť vybrať jedným z dvoch rôznych smerov:

1. Konajte bez urážky

Niekedy musíte konať okamžite, aby ste sa vyhli riziku usmrtenia alebo odseknutia končatiny (prípadne, aby ste ochránili svoj nábytok). A vtedy nemáte k dispozícii žiadny čas na reflexiu!

Pobehuje vaše dieťa ako splašené po ceste, nehľadiac na vaše varovania? Schmatnete ho bez ohľadu na to, ako veľmi kričí a protestuje, a vezmete ho dovnútra so slovami: „Nedovolím ti utekať po ceste len tak hala-bala. Je to príliš nebezpečné!“

Maľuje vaše dieťa radšej na gauč, závesy a na mačku ako na plátno? Zoberiete mu farbu a štetec a odložíte ich mimo dosahu hovoriac: „Je príliš lákavé pomaľovať všetko farbou. Ale nemôžem ti to dovoliť. Rozčuľuje ma, keď vidím farbu na nábytku!“

Chystá sa vaše dieťa uštedriť svojmu súrodencovi poriadnu ranu do brucha? Odtiahnete ho preč so slovami: „Nedovolím, aby si ublížil svojmu bratovi!“

Hoci bezprostredná hrozba škody na majetku alebo ublíženia na zdraví nehrozí, môže sa stať, že stratíte trpezlivosť, pretože ste vyskúšali niekoľko nástrojov a vaše dieťa stále nereaguje podľa očakávaní. Nenavrhujeme, aby ste potlačili svoj hnev a lopotili sa s každým jedným nástrojom na zozname. Nadýchnite sa. Myslite na chvíľu na niečo príjemné. Čokoláda… mačiatka… dlhé prechádzky po pláži… a potom konajte bez urážky:

Dieťaťu ste dovolili menší experiment v kuchyni. Nechalo po sebe obrovský neporiadok (hoci vám prisahalo, že si to všetko uprace) a teraz očakáva, že ho odveziete ku kamarátovi. Môžete sa zaťať a povedať: „Nie som ochotná zaviezť ťa, kým ten neporiadok nezmizne. Bola by som veľmi naštvaná, keby som si to mala pred prípravou večere poupratovať ja sama, a nechcem voči tebe pociťovať hnev.“ (Technicky sa jedná o nečinnosť, ale predstavu ste si urobili. Niekedy môže byť bojkot silným prehlásením!)

Vaše dieťa v pizzerii neustále preskakuje z jednej lavičky na druhú, hoci ste mu vysvetlili, ako sa ostatní ľudia ohľadom jeho správania cítia („Skákanie ruší ostatných návštevníkov v reštaurácii.“) a dali ste mu na výber („Môžeš sedieť vo vnútri alebo ísť skákať von.“). Môžete sa vzoprieť a zahlásiť: „Ideme domov. Necháme ostatných, aby sa v pokoji najedli.“

Princípom je konať s cieľom chrániť ľudí a majetok a niekedy aj vzťahy. Netvrdíme, že deti nebudú nariekať a protestovať. Ale ak nepodniknete žiadne kroky, vaše deti sa naučia, že vás môžu ignorovať, pretože to, čo hovoríte, nemyslíte vážne, a nakoniec to od vyčerpania alebo podráždenia vzdáte.

Slová, ktoré používame, keď takto konáme, sú dôležité. Všimnite si, že vo všetkých týchto príkladoch neurážame ani neútočíme na dieťa. („Nebuď taký lenivý. Premýšľaš niekedy aj o potrebách niekoho iného ako len o svojich?“ „Je to len a len tvoja chyba, že nepôjdeš na návštevu. Porušil si svoj sľub a nechal si po sebe veľký neporiadok.“) Napadnuté dieťa nasmeruje svoju energiu na obranu alebo protiútok! („Nie je to fér, nebol som jediný, kto po sebe neupratal. Vždy ma zo všetkého obviňuješ!“) Namiesto toho sa musíme sústrediť na naše hodnoty, deti prísne, ale s úctou upovedomujeme o hraniciach, pričom uznávame ich pocity, poskytujeme im informácie a popisujeme naše vlastné pocity. Ak dokážeme odolať pokušeniu použiť urážky alebo obvinenia, naše deti s väčšou pravdepodobnosťou prijmú správu, ktorú chceme, aby počuli.