Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

L. J. Shen: Sparrow

Vydání první

Copyright © 2016. SPARROW by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2600. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sparrow vydaného v roce 2016

Český překlad © 2023 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Sofie Hartley at Luminos Graphics House

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2078-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2079-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

L. J. SHEN

Sparrow

„Je sice prtě, o to víc se vzteká.“1

William Shakespeare

PROLOG

TROY

Trinity Chapel

South Boston, Massachusetts

Ticho. Ten nejvýmluvnější zvuk v historii lidstva.

Ozývalo se jen klapání mých elegantních bot o mozaikovou podlahu. Zavřel jsem oči a hrál ještě jednou naposledy hru, kterou jsem měl v oblibě jako dítě. Cestu ke zpovědnici jsem znal i poslepu. V tomhle kostele jsem byl farníkem od chvíle, kdy jsem se narodil. Tady mě pokřtili. Každou neděli jsem tady seděl na mši. Přímo tady na záchodcích jsem zažil svůj první neohrabaný polibek. A nejspíš se tu bude konat i můj pohřeb, přestože s ohledem na odkaz mužské linie mé rodiny to nebude s otevřenou rakví.

Tři, čtyři, pět kroků kolem kropenky se svěcenou vodou, pak jsem prudce zatočil doprava a počítal dál.

Šest, sedm, osm, devět. Otevřel jsem oči. Pořád to umím.

Stále tu stojí, ta dřevěná bedna, kde byla pohřbená všechna moje tajemství. Zpovědnice.

Otevřel jsem skřípějící dveře a zamžikal, když se mi do chřípí vkradl pach plísně a nakyslého potu hříšníků. Nevkročil jsem do zpovědnice celé dva roky. Od chvíle, kdy zemřel můj otec. Ale předpokládám, že zpovědi jsou jako jízda na kole – jakmile se to naučíte, nikdy to nezapomenete.

Tentokrát se to ale bude odehrávat jinak.

Byla to staromódní zpovědnice ve staromódním kostele, žádné moderní nesmysly, aby to tady bylo útulné jako v luxusním obýváku. Každý kout byl obložený tmavým dřevem a prostor mezi knězem a zpovědníky oddělovala drátěná mříž, na níž visel krucifix.

Hřmotně jsem dosedl na otlučenou dřevěnou lavici. Se svými skoro dvěma metry jsem vypadal jako obr, který se snaží vtěsnat do domečku pro Barbie. V hlavě se mi hemžily nostalgické vzpomínky, jak jsem tu sedával jako kluk, kýval nohama ve vzduchu a vykládal otci McGregorovi o svých drobných, bezvýznamných prohřešcích. Kdyby otec McGregor tenkrát věděl, jak velké moje hříchy jednou budou, udělalo by se mu špatně. Můj hněv vůči němu byl však mocnější než morální pravidla, jimiž jsem se řídil.

Složil jsem si kabát na lavici vedle sebe. Omlouvám se, staříku. Dnes se potkáš se Stvořitelem, o kterém celé ty roky kážeš.

Slyšel jsem, jak se skřípěním odsouvá svou stranu zástěny a odkašlává si. Nakreslil jsem ve vzduchu kříž a recitoval: „Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého.“

Jeho židle zavrzala a tělo mu při zvuku mého hlasu ztuhlo. Poznal mě. To je dobře. Užíval jsem si pomyšlení na jeho smrt a někteří lidé by mě kvůli tomu asi považovali za psychopata.

Byla to ale pravda.

Byl jsem z toho přímo u vytržení. Byl jsem monstrum a lačnil po krvi. Byl jsem pomsta a nenávist, zběsilost a vztek.

„Synu…“ Hlas se mu zachvěl, ale držel se obvyklého scénáře. „Kdy jsi byl naposledy u zpovědi?“

„Nehraj si se mnou. Ty víš kdy.“ Usmál jsem se a díval se do prázdna. Úplně všechno tu bylo dřevěné. Sice jsem neočekával, že přiložil ruku k dílu interiérový návrhář, ale tohle bylo prostě směšné. Vypadalo to tady jako v rakvi. A rozhodně z toho měl člověk i takový pocit.

„Můžeme popojet?“ Protáhl jsem si krk a vyhrnul rukávy. „Čas jsou peníze.“

„Čas také léčí.“

Zatnul jsem zuby a sevřel a opět rozevřel pěsti.

„Hezký pokus.“ Odmlčel jsem se a zkontroloval čas na svých rolexkách. Ten jeho už pomalu vypršel. A můj také.

Tik tak, tik tak.

„Požehnej mi, otče, neboť jsem zhřešil. Před dvěma lety jsem zabil člověka. Jmenoval se Billy Crupti. Trefil mého otce ranou přímo do čela a vystřelil mu mozek z hlavy, čímž mé rodině způsobil bolest a utrpení. Zabil jsem ho holýma rukama.“

Nechal jsem ho svoje přiznání vstřebat a pokračoval dál. „Nařízl jsem mu ruce a nohy, tak, aby nevykrvácel, přivázal ho a nechal sledovat, jak se o něj perou bojoví psi.“ Hlas jsem měl děsivě klidný. „Když jsem s ním byl hotov, přivázal jsem mu k pasu závaží a shodil ho z mola v zátoce, pořád sebou ještě cukal a umíral pomalou a bolestivou smrtí. Povězte mi, otče, kolik je zdrávasů za vraždu?“

Věděl jsem, že to není typ, který by si s sebou do zpovědnice brával mobil. McGregor byl na moderní technologii už moc starý a přezíravý. Přestože podrazil mého otce, nikdy nečekal, že by ho někdo chytil. A už vůbec ne já. A už vůbec ne takhle. Dva roky jsem trpělivě vyčkával na tu správnou chvíli. Na to, až bude nechráněný a sám v kostele.

Teď, když jsem se přiznal ke svému hříchu, věděl, že na něj budu na opačné straně zpovědnice čekat a vezmu si jeho život. Neměl kam utéct.

Byl potichu a přemítal zřejmě o tom, co udělá. Slyšel jsem, jak ztěžka polkl a přejel nehty po dřevěné židli, na níž seděl.

Přehodil jsem si nohu přes nohu a pobaveně si dlaněmi držel koleno. „Teď je řada na tobě. Co kdybych si poslechl o tvých hříších, otče?“

Přestal zadržovat dech a prudce si povzdechl. „Tak se to u zpovědi nedělá.“

„Jako bych to sakra nevěděl,“ odfrkl jsem si. „Tahle je ale trochu jiná. Takže…“ Dotkl jsem se rukavicí stěny, která nás oddělovala, a sledoval, jak sebou na opačné straně cuknul. „Poslouchám.“

Zaslechl jsem zachrastění jeho růžence, jak ho upustil z ruky, a pak zavrzání židle, když poklekl, aby ho zvedl.

„Jsem služebník boží,“ snažil se se mnou vyjednávat.

Vřelo ve mně rozhořčení. Také to byl muž, který vyzradil zpovědní tajemství.

„Žádná živá duše nevěděla o tom, kde se můj otec každé úterý o desáté večer zdržuje. Nikdo kromě něj a jeho milenky. A tebe,“ řekl jsem pomalu. „Billy ‚Tvářička‘ Crupti otce, který byl nechráněný a neozbrojený, vypátral kvůli tobě.“

Otevřel ústa a chtěl se dohadovat, ale na poslední chvíli si to rozmyslel a zase je zavřel. Někde v dálce zaštěkal pes a nějaká žena křičela v zahradě na svého manžela. Klasické výjevy lidí ze Southie, které jsem znával, než jsem se přestěhoval do mrakodrapu a proměnil svůj život. McGregor polkl a hrál o čas. „Troyi, synu…“

Postavil jsem se a vyhrnul si rukávy ještě výš. „Stačí. Vylez ven.“

Několik vteřin se nehýbal, což mě přimělo vytáhnout nůž a se skřípavým zvukem tu mřížku nožem rozpárat. Strčil jsem ruku do jeho části zpovědnice, popadl ho za bílý límec a protáhl mu hlavu tou dírou, abych se na něj mohl dobře podívat. Šedé vlasy se mu ježily všemi směry a byly provlhlé potem. Děs v jeho pohledu mi zvedl náladu. Jeho tenká ústa se rozevírala, jako by byl ryba na háčku.

„Prosím, prosím tě, Troyi. Já tě prosím, synu. Neopakuj hříchy svého otce,“ žadonil a vykřikl bolestí, když jsem si ho přitáhl blíž k obličeji.

„Otevři. Ty zatracený. Dveře.“ Každé slovo jsem protáhl, jako by to byla věta sama o sobě.

Uslyšel jsem tiché cvaknutí, když zašmátral po dveřích. Pustil jsem mu vlasy a oba jsme vystoupili ven.

McGregor stál přede mnou, o dobrou hlavu menší. Obtloustlý, zpocený a zkorumpovaný muž, který předstíral, že je poslem božím. Nevkusný vtip.

„Ty vážně hodláš zabít svého kněze,“ poznamenal smutně.

Pokrčil jsem rameny. Nebyl jsem nájemný zabiják. U vraždy jsem měl nakreslenou tlustou červenou čáru, ale tohle bylo osobní. Týkalo se to mého otce. Muže, který mě vychoval, zatímco máma se opájela slevami v Bloomingdales a koktejly u nedělního brunche. V mém dětství a zrovna tak i dospělosti figurovala tak málo, že jsem byl v podstatě napůl sirotek. Kdyby nic jiného, otec si zasloužil, aby se to uzavřelo.

„Jsi stejný jako oni. Myslel jsem si, že jsi jiný. Lepší,“ obviňoval mě McGregor.

Sevřel jsem rty do tenké linky. Moje práce neměla s irskou mafií nic společného. Nepotřeboval jsem, aby mi kolem zadku kroužili federálové pokaždé, když se někdo uprdnul mým směrem, a rozhodně jsem neměl zájem patřit mezi pěšáky či vůdce gangů. Byl jsem osamělý vlk, který si najímal několik málo lidí, aby mu vypomohli, když to bylo potřeba. Mezi mnou a mými klienty, kolegy a nepřáteli neexistoval žádný nárazník. Co bylo ovšem nejpodstatnější, hladce jsem plul pod hledáčkem radaru. Nepotřeboval jsem se schovávat za desítku vojáků. Když jsem potřeboval, aby někdo zmizel, zařídil jsem to sám.

A otec McGregor musel zaplatit za svoje hříchy. Už měl být mrtvý – jako vedlejší ztráta. Ale neukázal se tam, kde měl, když jsem zneškodnil chlapa, kterému mého otce napráskal. Billyho Cruptiho. Toho kreténa.

Takže jsem to teď krucinál musel udělat v kostele.

„Udělej to rychle,“ požádal mě.

Temně jsem přikývl.

„Vždycky jsi byl jeho kluk. Měl jsi ten gen irskýho mafiána a krutost v krvi. Nebál ses. Pořád se nebojíš.“ Povzdechl si a napřáhl ke mně ruku.

Chvíli jsem na ni civěl, jako by to byla tikající bomba, a nakonec jsem mu s ní potřásl. Měl ji chladnou a zpocenou, stisk chabý. Přitáhl jsem si ho do náruče a poplácal ho za krkem jednou rukou.

„A je mi to moc líto,“ pokračoval, popotahoval do mého ramena a celé tělo se mu třáslo, jak se snažil zadržet slzy. „Chyba v úsudku na mé straně. Věděl jsem, že je zabije, oba dva. Jenže tehdy jsem si myslel, že tím dělám všem službu.“

„Šlo o peníze, ne?“ šeptal jsem mu do ucha, když jsme se poplácali po zádech, a vytáhl jsem si nůž z pochvy u pasu. „Billy ti zaplatil?“

Přikývl a stále vzlykal, toho nože si nebyl vědom. Někdo mu musel dobře zaplatit, aby to o mém tátovi vyžvanil. Někdo, kdo nebyl Crupti, který si nemohl dovolit ani specialitu dne v místním bistru.

„Nejen pro peníze, Troyi. Chtěl jsem, aby Cillian z tohoto sousedství zmizel, z celého Bostonu. Tohle místo už pod nadvládou tvého otce trpělo dost. Naši lidé si zaslouží taky mír.“

„Naši lidé nejsou žádný tvoji pitomí poddaní.“ Přejel jsem mu nožem po krku, až jsem našel jeho pulzující krční tepnu a hluboko do ní zajel, načež jsem jeho tělo okamžitě odstrčil dozadu do zpovědnice, aby stříkající krev nezasáhla můj nově ušitý oblek. „Měl ses starat sám o sebe.“

Dávil se a cukal sebou na podlaze jako ryba bez vody, zatímco ztrácel spousty krve. Ten pach – kyselý, kovový a vzrušující – opanoval vzduch a já věděl, že ho v nose ucítím ještě celé dny.

Když sebou přestal škubat, klekl jsem si na jedno koleno a pohlédl do jeho hnědých očí, které byly ještě stále naplněné hrůzou a lítostí. Vytáhl jsem mu jazyk a vyřízl mu ho z pusy.

Takhle gangy označovaly práskače. Nechám policii, aby se pokoušela zjistit, co to sakra otec McGregor udělal, že si něco takového zasloužil, a který z těch stovek bostonských gangů ho dostal. Bylo jich tam až moc na to, aby se daly spočítat, a dobře se vědělo, že byly navzájem důkladně provázané. Gangy převzaly ulice a vyplnily tak prázdnotu, jež tam zbyla poté, co otce sesadili z trůnu šéfa Bostonu, když jsem byl ještě kluk.

Otec McGregor paradoxně ve snaze dopřát jim mír odsoudil své farníky k životu ve strachu a panice.

V ulicích stále vládl chaos – někdo by řekl, že více než kdy jindy – kriminalita rekordně narůstala. Dohlížet na irskou mafii bylo zřejmě o dost snadnější než se pokoušet zkrotit desítky gangů, které ovládaly tyto ulice.

Věděl jsem, že policii ve spojitosti s touto vraždou ani nepřijdu na mysl.

A také jsem věděl, kde pohřbím jazyk otce McGregora. Na jeho vlastní zahradě.

Ledabyle jsem si otřel nůž o jeho kalhoty, stáhl jsem si rukavice, které jsem měl na sobě, a zastrčil je do kapsy. Vytáhl jsem párátko a zasunul si ho do úst. Poté jsem si shrnul rukávy a došel si pro kabát. Když jsem kráčel ke dveřím, rozhlédl jsem se po potenciálních svědcích, jen pro jistotu.

V okolí však bylo víc mrtvo než ve zpovědnici, kde jsem toho muže nechal ležet. Chodit na procházky se v South Bostonu moc nenosilo, především ne kolem pravého poledne. Buďto jste tvrdě pracovali, starali se doma o děti anebo měli příšernou kocovinu. Jediným svědkem mé návštěvy kostela byl ptáček, který vysedával na ošklivém elektrickém vedení a koutkem očka si mě podezřívavě prohlížel. Byl to obyčejný vrabčák.

Přešel jsem cestu, nasedl do auta a zavřel za sebou dveře. Z přihrádky jsem vytáhl fixu a přeškrtl další jméno na svém seznamu.

1. – Billy Crupti

2. – Otec McGregor

3. – Zmetek, co najal Billyho?

Při pohledu na třetí bod jsem si povzdechl a zastrčil zmuchlaný žlutý papírek zpátky do kapsy.

Však já zjistím, kdo jsi, ty parchante.

Podíval jsem se z okna. Vrabec se nikam nechystal, ani když vítr elektrickým vedením zakymácel a pták ztratil rovnováhu. Ta ironie mi neunikla. Ze všech ptáků zrovna vrabčák.

Odolával jsem touze po něm něco mrštit, nastartoval motor a vyplivl párátko do popelníku poté, co jsem ho pořádně rozkousal.

Měl jsem pocit, že vidím, jak ten přihlouplý pták svýma maličkýma očkama dál sleduje pohledem mé auto, zatímco jsem zastavil na červené a podíval se do postranního zrcátka. Otočil jsem pohled dolů a rozhlížel se po stopách krve. Žádné tam nebyly.

McGregor byl mrtvý, ale prázdnota v mém nitru se ani trochu nezmenšila.

Bylo to znepokojující, protože abych dodržel slib, který jsem tátovi dal, musel jsem se postarat o další jméno, které jsem ani neměl na seznamu.

Jenže to nebyla osoba, kterou jsem měl zabít. Tohle byl člověk, jehož jsem měl vzkřísit.

Zrovna já ze všech lidí měl být jejím spasitelem.

Jiní lidé – nejspíš normální lidé – by nikdy nepřistoupili na to, že tuhle část svého života obětují svému otci. Jenže jiní lidé nežili ve stínu Cilliana Brennana a necítili potřebu neustále se vypracovávat, aby se mohli vyrovnat svému legendárnímu zesnulému otci. Ne, budu jeho přání respektovat. A zajistím, aby to fungovalo.

Když jsem odjížděl od místního kostela, jenž provázel moje dětství, věděl jsem dvě věci:

Můj otec zhřešil.

Ale potrestaný jsem měl být já.

Vrabec, anglicky sparrow, je spojován se svobodou. Kdysi si námořníci nechávali vytetovat vrabčáka za každých pět tisíc námořních mil, které upluli. Věřilo se, že vrabčáci nosí štěstí. Někdy si nechal námořník vrabce vytetovat, ještě než opustil přístav, a doufal, že bude fungovat jako talisman a pomůže mu vrátit se bezpečně domů.

1. kapitola

SPARROW

O tři roky později

„Je možné mít zlomené srdce, i když jste nikdy nebyli zamilovaní?“ Civěla jsem na ženu v zrcadle a okusovala si spodní ret, až jsem si tu jemnou kůži protrhla. Vypadala jsem jako někdo cizí.

Celou mě zachvátil zármutek. Kvůli muži, kterého nikdy nepotkám, první lásce, již nikdy nezažiju, a romantickému příběhu, který se mi nestane. Kvůli motýlkům, kteří mi v žaludku nikdy nebudou třepotat křídly. Kvůli naději, štěstí a očekávání, těm věcem, jež už nikdy znovu cítit nebudu.

„Nestrávila jsem tři hodiny tvým make-upem, aby sis teď chroupala rty jako pytlík čipsů, zlatíčko,“ rozčilovala se vizážistka Sherry.

V té chvíli do pokoje vpochodoval vlasový stylista, gay, necelých třicet, s láhví spreje na vlasy a bez varování mi je znovu přestříkal, přičemž se mi trefil i do očí. Zamrkala jsem a bojovala se spalujícím pocitem v obličeji i uvnitř.

„Už jsi s tím mučením přestal?“ sykla jsem, ustoupila od zrcadla a přešla na opačnou stranu luxusního prezidentského apartmá.

To bylo poprvé, kdy jsem se ocitla v pětihvězdičkovém hotelu. A připadala jsem si tam jako šlapka.

Vzala jsem sklenku šampaňského, která pravděpodobně ani nebyla moje, jedním lokem ji vypila a třískla s ní o luxusní stříbrný podnos, zatímco jsem bojovala s touhou si hřbetem ruky otřít pusu, aby mě Sherry nepřizabila. Sklenička se rozlomila na dva kusy. Stáhla jsem obličej v grimase a otočila se na lidi, jež Troy Brennan pověřil, abych vypadala jako dokonalá nevěstinka.

„Pan Brennan určitě nebude mít problém zaplatit i… tohle.“ Sherry mávla rukou a platinové vlasy jí na hlavě držely jako z kamene.

Výstřih měla tak hluboký, že jí byl málem vidět pupík. Vypadala přesně jako striptérka v jednom z podniků, ve kterých táta pracoval, a ne zrovna jako druh člověka, od kterého bych si nechávala radit ohledně módy a make-upu. Na druhou stranu já do téhle svatby neměla co mluvit.

„Jenom se neřízni,“ varoval mě stylista Joe a pokýval na mě ukazováčkem. Vytáhl mi z ruky mezi prsty zlomenou stopku. „Nechceme přece, abys zakrvácela celé šaty. Nezapomeň, že je to Valentino.“

Nesnažila jsem se ani předstírat, že tuším, co to Valentino je. Proč by měla holka z drsné čtvrti South Boston něco vědět o módě? Ptejte se mě na slevové poukazy a jak se proplížit zdarma na podzemku, o tom vám povím všechno. Ale nóbl ohozy? No tak to není nic pro mě.

Protočila jsem oči a šla do koupelny, abych si umyla ruce. Jestli jsem se řízla do prstu, nechci Brennana vytočit tím, že ty půjčené šaty umažu. Na pultu v koupelně byla hromada vlasových produktů, make-upu, krémů a všech možných dalších věcí pro péči o sebe a taky můj mobil. Nadskočila jsem, když mi na něm cinknula zpráva.

Hodila jsem pohledem po skupince ve vedlejším pokoji a přivřela dveře.

Lucy: Vážně to dneska na hodinu nestihneš? Boris nás učí, jak udělat vývar. Pusu

Já: Promiň. Něco jsem chytila. Celou noc jsem zvracela. Napiš mi recept, až bude po hodině.

Lucy: Jasně, zlato. Snad ti bude líp.

Já: Mám pocit, že to nejhorší mě ještě čeká. Pa

Odložila jsem telefon a modlila se ten den už po milionté, aby Lucy měla plné ruce práce a nestihla si zítra přečíst společenskou rubriku. Troy Brennan byl typ člověka, který se v místních zprávách vyskytoval jen z těch nejhorších důvodů. Ten chlap byl chodící malér – slova jako potíž či malér však ani zdaleka nepokrývala jeho záběr – a já věděla, že ve chvíli, kdy řekne „ano“, se tahle svatba nejspíš rozšíří místními plátky jako salmonela z pochybného pojízdného občerstvení.

A já? Nikdy jsem nebudila moc pozornosti. Společenský život jsem měla asi tak aktivní jako mrtvá želva. Neměla jsem mnoho přátel. A těm, které jsem měla, jsem se se svou uspěchanou svatbou nesvěřila. Z ženicha jsem byla dost vyděšená, styděla jsem se za to, že jsem s tím vůbec souhlasila, a byla jsem příliš zmatená, než abych se nějak popasovala s jejich potenciálními (a zcela pochopitelnými) otázkami.

Otočila jsem kohoutkem a srdce se mi sevřelo smutkem. Pod proudem tekoucí vody jsem si prsty přejela po zásnubním prstenu. Uprostřed byl obrovský diamant a na každé jeho straně jeden menší. Kroužek samotný byl jen jednoduchým, tenkým kouskem platiny, ale tíha toho šperku obrazně i doslova křičela: nevkusné zbohatlictví. Taky moc a předstírání.

Jediná věc, kterou ta věc ani nešpitla, bylo moje jméno .

Já, Sparrow Raynesová. Dvacet dva let. Dítě Abea a Robyn Raynesových. Nadšená běžkyně. Holka od rány. Milovnice borůvkových lívanců, horké čokolády, sladkého letního vzduchu a pytlovitých džín. Taková já byla holka. Taková ta, co na každé hodině sedí v první lavici a během školních přestávek se přehrabuje v krabičce s obědem, protože se s ní nikdo nechce bavit. Žena, jež se nikdy nestarala o módu. Chudá holka, která měla za to, že peníze se přeceňují, luxusní auta se rovnají malému péru a štěstí spočívá v tom, že si člověk zaleze pod deku s dušeným skopovým a sleduje reprízy Kitchen Cutthroat.

Tenhle prsten patřil někomu jinému. Skutečné manželce z předměstí XY. Nevěstě na vystavování, která má jistý vkus a postavení. Dívce, jež ví, kdo je Valentino a proč jsou jeho šaty tak zatraceně drahé.

Mně. Ne.

Vypnula jsem vodu, zhluboka se nadechla a přejela si prsty po neskutečně natužených vlasech.

„Prostě se s tím srovnej,“ hovořila jsem k sobě tiše. Vzít si bohatého muže, který byl v Bostonu známý jako jeden z nejvyhledávanějších svobodných mládenců, se dá těžko brát jako nějaký trest. „Sice sis to nevybrala, ale drž se plánu.“

Zavřela jsem oči a zakroutila hlavou. Ať už to byl problém prvního světa nebo ne, to poslední, co jsem potřebovala, bylo, aby se on o mě staral. Na dveře koupelny někdo zaklepal a já k nim obrátila hlavu. Ve škvíře mezi dveřmi se objevila tvář Sherry zakrytá make-upem a falešným úsměvem.

„Přišel za tebou pan Brennan,“ oznámila mi svým přeslazeným, neupřímným hlasem.

„Vidět nevěstu před svatbou přináší smůlu,“ procedila jsem mezi zuby, sevřela pěsti a nechala si ten monstrózní prsten zarýt do masa. Ta bolest byla vítaným rozptýlením.

„Věř mi, že ještě větší smůlu nosí naštvat svého budoucího manžela.“ Zvenčí ke mně dolehl jeho ostrý, kovově chladný hlas.

Udělala jsem krok dozadu a ochranitelsky si objala hrudník. Dveře se otevřely, on vkročil dovnitř a převálcoval celou mou povzbuzující řeč, kterou jsem k sobě v duchu vedla.

Na sobě měl formální trojdílný černý oblek a zdobné kožené boty. Ta malá koupelna mu najednou patřila, vysál z ní vzduch spolu s mou vlastní přítomností. Najednou jsem byla ještě menší než moje už tak dost drobná tělesná schránka. Ledovým pohledem bortil mé obranné zdi a odhalil mě jako to, co jsem skutečně byla – uzlíček nervů.

„Dej ruce od sebe, ať si tě můžu prohlédnout,“ nařídil mi Brennan ostře.

Udělala jsem, co mi poručil, nikoliv z respektu, ale ze strachu. Ruce mi visely podél těla a já ztěžka polykala. Nikdy předtím se na mě pořádně ani nepodíval. Za celých osmnáct let, co jsme žili ve stejném sousedství, ani v posledních deseti dnech. Tohle bylo poprvé, kdy vzal mou existenci na vědomí takhle osobně. V den naší svatby.

„Vypadáš krásně.“ Tón měl odtažitý.

Věděla jsem, že ty šaty jsou pozoruhodné. Když jsem si je ve svatebním salonu poprvé zkusila, vzduchem poletovaly poznámky jako „silueta mořské panny“ a „výstřih královny Anny“. Ne že bych si je sama vybrala. Stylista Joe dostal instrukce přímo od mého drahého budoucího manžela. Stejně tak i Sherry a vlasová stylistka, jejíž jméno jsem si nezapamatovala, a dokonce i žena, jež na tu událost vybírala šperky. Ohledně téhle svatby jsem neměla žádné hlasovací právo. Což bylo v pohodě, protože jsem nebyla zrovna taková ta uhozená nevěsta, která ze svatby vyšiluje. Toužila jsem po sňatku stejně jako po hodně ošklivém průběhu kapavky.

„Děkuju,“ vysoukala jsem konečně ze sebe a navzdory tomu, že ve mně bublal vztek, jsem cítila zvláštní puzení mu odpovědět. „Tobě to taky sluší.“

„Jak to můžeš vědět? Od chvíle, kdy jsem do téhle místnosti vstoupil, ses na mě ani nepodívala.“ Brennanův hlas byl mrazivě chladný a nepřístupný, ale nezněl, jako by mu na tom nějak záleželo.

Opatrně jsem zvedla bradu a přiměla se pohlédnout mu do očí, přičemž mi ztuhl každý sval ve tváři. „Taky ti to sluší,“ zopakovala jsem a v hlase jsem neměla ani náznak upřímnosti.

Slyšela jsem, jak se Sherry ve vedlejší místnosti rozčiluje kdoví nad čím a Joe s někým telefonuje nebo to alespoň předstírá. Vlasová stylistka a Connor, bodyguard, který mě všude následoval, byli zticha, což bylo shodou okolností ještě hlasitější než Sherryiny a Joeovy marné pokusy znít zaneprázdněně. V uších mi drnčel alarm blížící se katastrofy.

Měl znepokojující minulost.

Neblahou budoucnost.

A já se stanu součástí jeho přítomnosti, ať už se mi to líbí nebo ne.

„Connore, Sherry, všichni – vypadněte,“ poručil můj ženich, zatímco na mě dál zíral přimhouřenýma očima.

Zatnula jsem prsty a cítila, jak mi vysychá v ústech. Tohle jsem nebyla já. Tahle dokonalá budoucí ženuška nebyla Sparrow, kterou jsem celé roky vytvářela. Jenže on byl nebezpečný a já mu dělala potíže.

Dělala jsem mu potíže, protože mě před deseti dny zničehonic vyvlekl z mého domova (chlap, který nebyl nic víc než dávná dětská vzpomínka v drahém obleku a navrch s pochybnou pověstí), uvrhl mě do svého luxusního střešního bytu a oznámil (dva dny poté, co mě tam nechal pouze s bodyguardem a číslem na dovážku jídla), že se budeme brát.

Ano, Troy Brennan byl pořádný sociopat a neobtěžoval se svou podstatu nijak zakrývat a nasazovat si před světem masku.

Stál v koupelně prezidentského apartmá a díval se na mě, jako bych byla hořká pilulka, kterou musí spolknout. Nevypadalo to, že bych ho jakkoliv zajímala. Sotva na mě promluvil, a když už tak učinil, z jeho výrazu čišela směsice zklamání, znuděnosti a apatie.

Jeho chování mě silně mátlo. Slyšela jsem už o mocných a bohatých mužích, kteří naléhali na ženy, ale obvykle po těch ženách i toužili. Tohle ovšem nebyl případ Troye Brennana. Choval se tak, že to téměř vypadalo, jako kdyby prohrál nějakou sázku.

Civěla jsem na svého budoucího manžela a čekala, až něco udělá. Že mě uhodí, bude na mě křičet nebo že to celé odpíská.

Nebyla jsem si jistá, proč mě vlastně vůbec chtěl. Vyrostli jsme ve stejné pochybné dělnické části Bostonu. Kulisy našeho dětství se skládaly ze zamřížovaných oken, potrhaných plakátů, starých budov, které zoufale potřebovaly opravit, a prázdných plechovek kutálejících se po ulici. Ale zde naše podobnost končila.

Já byla ubohá dcerka opileckého vandráka a uprchlé matky, zatímco Troy Brennan byl zase bostonské princátko, které vyrostlo v nejhezčím domě v okolí. Jeho otec Cillian stál kdysi v čele nechvalně známé irské mafie. V době, kdy jsem byla batole, se už Cillian přesunul k legálnějšímu podnikání a tím „legálnějším“ mám na mysli striptýzové kluby, masážní salony a další špinavá obveselení, jež South Boston nabízel lidem, kteří si sotva vydělali na nájem. Můj táta, jeden z jeho posledních věrných pěšáků, v řadě Cillianových podniků dřív pracoval jako vyhazovač.

Troy byl jedináček a lidé si povídali, že Cillianova žena už nemohla mít další děti. Takže jeho otec se v něm viděl.

A přestože Troy sice asi nepokračoval ve všech starých podnicích svého otce, nebyl to ani žádný svatoušek. Šuškanda se o něm v našem sousedství šířila tak rychle, že v tuhle chvíli byl už prakticky legendou. Říkalo se, že politici, obchodníci a bohatí lidé z celého státu se na něj obracejí, když potřebují udělat nějakou špinavou práci.

A také ji dělal a dostával za ni královsky zaplaceno.

Lidé Troyovi říkali „Uklízeč“. Uklízel a spravoval věci. Ale ne ve smyslu hodinového manžela. Nechával lidi mizet rychleji než postavy z knih Dennise Lehanea. Dovedl vám zkrátit pobyt ve vězení na polovinu a během pár hodin vám sehnat pas a falešnou kartu sociálního pojištění. V řádu dní dokázal dokonce přesvědčit lidi, kteří po vás šli, že neexistujete. Troy Brennan byl bostonský mistr manipulace a tahal za nitky, jako bychom všichni byli jeho loutkami. Rozhodoval, kdo bude žít a kdo zemře, kdo zmizí a kdo se znovu objeví.

A z nějakého neznámého důvodu si pan Uklízeč usmyslel, že si mě vezme. Neměla jsem jak bojovat, utéct ani jinak vzdorovat jeho iracionálnímu rozhodnutí. Mohla jsem jedině žebrat o nějaké schůdné vysvětlení. Tak jsem se rozhodla využít naše první setkání o samotě – bez Connora, Sherry nebo někoho z Troyova personálu –, abych to udělala.

„Proč já, Troyi? Za všechny ty roky, co jsme žili v jedné ulici, jsi na mě nepromluvil ani slovo.“ Sevřela jsem krémově bílý toaletní stolek za sebou, až mi zbělely klouby. Možná že když mu budu říkat křestním jménem, inspiruje ho to, aby ke mně byl milejší.

Povytáhl obočí a nasadil výraz, jenž říkal: A kruci. Ona umí i mluvit. Jednou rukou si zapnul sako a druhou si zkontroloval telefon.

Jako bych byla duch, byla jsem neviditelná. Nebyla jsem nic.

„Troyi?“ zeptala jsem se znovu. Tentokrát zvedl oči a setkal se se mnou pohledem. Začala jsem hovořit šeptem, ale dál jsem na něj zírala. „Proč já?“

Stáhl obočí a rty sevřel do tenké linky.

Ta otázka se mu nelíbila a já zase nebyla spokojená s odpovědí.

„Ani se neznáme.“ Roztáhla jsem chřípí.

„No jo…“ Sklouzl očima zpátky k displeji a pokračoval v psaní. „Znát někoho se přeceňuje. Čím méně někoho znám, tím víc ho mám obvykle rád.“

To ale nevysvětluje, proč ses mi naboural do života jako tank.

Zírala jsem na něj zpoza svých nových falešných řas a snažila se přijít na to, jestli vypadá dobře nebo ne. Nikdy jsem si Troye Brennana moc nevšímala, zato všichni ostatní ano. Byl jako plátna Londýna či New Yorku z Ikey v bytech svobodných mládenců, jako rychlé občerstvení, Starbucks nebo ultratenký Macbook pro zámožného studentíka – takový ten všeobecně oblíbený průměr. Alespoň u žen. Podléhat tomu jeho kouzlu vlivného, bohatého gangstera znamenalo přesný opak toho, kým jsem byla.

A přesto jsem i v neúprosném světle koupelny viděla, že uvnitř možná monstrum je, ale navenek tomu tak vůbec nebylo.

Husté, čerstvě zastřižené černé vlasy byly tak tmavé, že měly skoro až namodralý odstín. Měl ty nejledovější modré oči a lehké opálení je ještě víc zdůrazňovalo. Zpovzdálí byl staromódně pohledný. Pořádně vysoký, rozložitý jako hráč ragby a s tak výraznými lícními kostmi, že by s nimi mohl proříznout diamant. Když se k vám ovšem přiblížil, mrtvolný výraz za jeho dětsky modrým pohledem vás nutil utíkat pryč. Oči měl lenivě přivřené a chyběl v nich jakýkoli náznak emoce. Skoro to vypadalo, že pokud byste se podívali dostatečně hluboko, jako ve zpomaleném filmu byste uviděli všechny ty příšerné věci, které svým nepřátelům udělal.

A ještě ten jeho úšklebek. Měl ve tváři neustále vyzývavý úsměv, jenž nám všem připomínal, jak jsme ve srovnání s ním bezcenní.

Nenáviděla jsem Troye Brennana a bála jsem se ho. V Bostonu byl v podstatě nedotknutelný. Policajti ho zbožňovali a místní gangy respektovaly, takže by mu prošla i vražda.

Doslova.

Před třemi lety byl Troy hlavním podezřelým z vraždy Billyho „Tvářičky“ Cruptiho. Neměli dost důkazů, aby se to obvinění potvrdilo, ale ulicemi se neslo, že šlo o odplatu. Údajně to byl Crupti, kdo zabil Cilliana Brennana. Nikdo netušil, kdo toho tupého gangstera poslal zneškodnit Troyova otce a proč. Načasování bylo podivné. Cillianovy nezákonné aktivity tehdy bostonské zločinecké kruhy nijak nezajímaly. A také tu byl příběh otce McGregora, jehož Troy rovněž zabil – za to, že Cruptimu vyzradil, kde Troyova otce najde.

Jo, Troy Brennan nebral žádné zajatce.

Pořád si ještě pamatuju, jak jsem čekala, až na mě dojde řada, abych jela na Daisyině kole (byla to jediná holka v naší čtvrti, která nějaké měla a ještě k tomu s postranními kolečky), když jsem užasle zírala, jak narazil na policajty. Ti ho neustále při každé příležitosti prohledávali a netrpělivě vyčkávali, až dospívající Brennan půjde ve stopách svého otce. Práskli s ním o kapotu každého hlídkovacího auta, které projelo kolem, a všichni policajti měl i vyrytý tvar jeho pozadí do paměti.

Teď se na něj policisté báli i podívat.

Jak jsem tak stála v koupelně hotelového apartmá a zírala do jeho tváře bez výrazu, uvědomila jsem si, že nemám v ruce žádné karty. A i kdybych nějaké měla, on byl ten, kdo rozdával.

Byla jsem zcela uvězněná jako pták v kleci s přistřiženými křídly.

„Můžu pracovat?“ zeptala jsem se přiškrceným hlasem. Ženy gangsterů nesměly, ale Troy nebyl žádný gangster. Teoreticky. Přistoupil o krok blíž a jeho dech mi ovanul tvář.

„Můžeš si sakra dělat, co chceš. Vodítko máš na volno.“

Ucítila jsem, jak se jeho rty pohybovaly jen několik centimetrů od mého krku, a celá jsem zkoprněla. Naštěstí se mě nedotkl.

„Ujasníme si ale jednu věc – pokud jde o muže, pro tebe existuju jenom já. V tomhle mě nepokoušej, protože následky by pro tebe byly ošklivé… i pro něj.“

Snažil se být naschvál hnusný, ale stejně to zabolelo. Pokoušela jsem se soustředit na malé vítězství, kterého jsem dosáhla. Pořád jsem směla pracovat. Mohla jsem se dostat z domu a vyhnout se mu. Teď už šlo jen o to, abych si našla práci a měla co dělat.

„Když mám tedy vodítko tak na volno, proč mě Connor pořád hlídá?“ Zvedla jsem vyzývavě bradu.

„Protože si vždycky hlídám, co je moje.“

„Nejsem tvůj majetek, Brennane,“ zasupěla jsem a zúžila oči. Ano, sice jsem se bála, ale nejvíc ze všeho jsem byla strašně naštvaná.

„Fakt, že jsi ve svatebních šatech a na ruce máš můj prstem, dokazuje pravý opak,“ oznámil suše. „A i kdybys nebyla, s ohledem na množství nepřátel, co jsem v tomhle městě nasbíral, potřebuje ochranu každý, kdo se mnou má co do činění. A teď mě, prosím, omluv.“ Otočil se na podpatku a zamířil ke dveřím.

Až tehdy, když opustil můj osobní prostor, jsem vydechla vzduch, který jsem zadržovala v plicích snad celou dekádu. Proč tak trval na tom, že mi bude připomínat, jak moc je nebezpečný?

„To, co mi děláš, ti neprojde,“ zavolala jsem za ním a sledovala jeho široká záda.

„V tom se mýlíš, Zrzko. Mně projde všechno. Vždycky.“ Ani se neobtěžoval se ke mně otočit čelem.

Vážně mi právě řekl Zrzko?

„Aha, takže teď mám přezdívku? Tohle manželství není skutečné, Brennane. Bez ohledu na to, co se dneska odpoledne v kostele stane.“

To ho konečně přimělo reagovat. Otočil hlavu mým směrem a naše pohledy se setkaly. Jeho ledově modré oči se zabodly do těch mých zelených a propalovaly mi díru až dozadu do lebky.

Jsem vážně blbka. Cítila jsem za očima pulz, jak mi zběsile tepe, a také v hrdle a prstech u nohou, když se mi srdce pokoušelo vyskočit a utéct. Proč toho chlapa provokuješ, když pak nezvládneš ani oční kontakt?

Po chvíli mi Brennan věnoval jeden ze svých nepříjemných úšklebků, které říkaly, že mě zničí.

„Milá budoucí manželko…“ Uchechtl se způsobem, jenž mě nutil žebrat o milost. „Pokud mi hodláš dělat problémy, rozmysli si to. Já problémy vynalezl. Hraju si s nima a pak je vyřeším. Nepokoušej moji trpělivost, protože bys pak zjistila, že absolutně žádnou nemám.“

Otec mě měl vést k oltáři v katolickém kostele Nejsvětějšího Srdce, který se příhodně nacházel v centru města. Seznam hostů byl plný lidí, které jsem neznala, ani mě nezajímali. Byla to směsice významných podnikatelů, hrstka politiků, jeden senátor a nekonečné množství dalších prominentních osobností.

Před starým kostelem se seřadily dlouhé černé limuzíny. Z vozů se vyhrnuly sofistikovaně oblečené matrony, jimž asistovali manželé, synové a dcery. Oblečení bylo formální a vyzařovala z něj moc a síla. Muži potahovali z doutníků, smáli se, poplácávali se bodře po ramenou a rozhodně si tu událost užívali víc než já.

Podle počtu členů ochranky, kteří proudili vchodem, by si jeden myslel, že si beru papeže.

Pohled mi z limuzíny, kde jsem seděla, putoval ke vchodu do kostela a napadlo mě, že květinové aranžmá, jež lemovalo dveře, nejspíš stálo víc než roční nájem bytu, ve kterém jsme s tátou posledních dvaadvacet let bydleli. Jen z té představy, že si beru někoho, kdo s penězi zachází tak nechutně lehkomyslně, mi běhal mráz po zádech.

Snažila jsem se ovládnout hysterické emoce, jež mnou cloumaly, když mi táta chvějící se ruku vzal do své teplé, mozolnaté dlaně a stiskl ji.

„Děláš správnou věc, víš to, že ano?“ V očích se mu zračila naděje.

Jako kdybych měla na vybranou.

Ale věděla jsem, co mi otec nemusel říkat. I kdyby Brennanovu žádost vzít si mě za ženu nepřijal (a Troy Brennan byl nepochybně jedním z těch pokryteckých, staromódních blbců, kteří žádají o ruku vašeho otce), Brennan by si to tak jako tak vynutil. Ne se v jeho slovníku prostě nenacházelo. Bral si, co chtěl.

A v téhle chvíli to byla moje maličkost.

Nedávalo to žádný smysl. Nebyla jsem nějak krásná nebo alespoň ne tím způsobem, který přitahoval muže jeho typu. Rty, které jsem na sobě považovala asi za nejhezčí, jsem měla růžové, úzké a ve tvaru srdíčka, jinak jsem byla ale přinejlepším tuctová. Byla jsem malá a hubená, měla jsem dlouhé, jasně rudé vlasy a skoro až popelavě bledou barvu pleti s pihami po celé kulaté tváři. Nebyla jsem Brennanův typ.

Tímhle jsem si byla zcela jistá, protože jsem si občas listovala bulvární částí místního plátku. Vždycky byl vídán s naprosto oslňujícími ženami. Byly vysoké, s ladnými křivkami a prostě celé nádherné. Rozhodně to nebyly nenápadné podivínky s rezavými vlasy. Když jsem tak seděla v limuzíně, než vstoupím do kostela, v němž jsem nikdy nebyla a který byl plný lidí, které jsem neznala, abych se vdala za cizího muže, jehož jsem se bála, v hlavě mi pořád burácelo jen jedno.

Proč já? Proč já? Proč já?

„Už budeme na řadě,“ slyšela jsem oznámit řidiče limuzíny, když se vůz pomaličku posouval vpřed.

Srdce se mi rozbušilo a divoce mi poskakovalo v hrudním koši. Celá jsem se začala potit.

Nebyla jsem připravená.

Neměla jsem na vybranou.

Dobrý bože.

Neunikla mi ta ironie. Modlila jsem se k bohu, aby se do toho vložil a zabránil tomu obřadu, přestože jsem byla na jeho svaté půdě.

Tichý, avšak neodbytný hlásek mě popichoval, že tohle je můj trest za to, že jsem byla špatná katolička. Za to, že jsem Všemohoucímu nevěnovala úctu, kterou si zasloužil. Už to bylo hodně dávno, kdy jsem přestala do kostela chodit, a dokonce ještě jako dítě mě víra zrovna moc nezajímala.

Všechny ty roky, kdy jsem seděla na nedělní mši a byla myšlenkami jinde.

Všechny ty roky, kdy jsem se účastnila setkání mládeže jenom kvůli sušenkám a tomu, abych okukovala mladého, hezkého muže, který nás učil o báječných cestách božích. Myslím, že se jmenoval Tobey.

Všechny ty roky a teď jsem za to měla zaplatit. A karma? O té bylo dobře známo, že je to navztekaná hormonálně nevyrovnaná mrcha. Bůh mě hodlal potrestat. Vezmu si monstrum.

„A jsme tu,“ oznámil řidič a sklopil klobouk dopředu.

Ve zpětném zrcátku jsem zachytila, jak se na mě zvědavě dívá, ale v tuhle chvíli už mi to bylo jedno. Raději bych si na to měla zvyknout, protože jakmile budu žena Troye Brennana, lidé na mě budou civět jako na jednorožce v kouzelné zoo.

„Všichni si uvnitř sedají. Už jen pár minut, madam.“

Pohlédla jsem na svého otce, když mi podával fialovou kytici. Předklonil se a jemně mě políbil na čelo. Táhl z něj alkohol. A nebylo to nic laciného. Brennan ho teď zřejmě rozmazloval, když se máme stát jednou velkou, nešťastnou a pokřivenou rodinou.

„Přál bych si, aby to tvoje máma mohla vidět.“ Povzdechl si, zamračeně svraštil vrásčité čelo a v očích měl hluboký smutek.

„To ne,“ utnula jsem ho rychle a potěšilo mě, že už nemám v hlase ani stopu po emocích. „Neviděla jsem tu ženskou od doby, kdy mi byly tři roky. Ať už utekla kamkoliv, nezaslouží si být součástí tohohle ani ničeho jiného v mém životě. Navíc ses o mě staral dobře úplně sám.“ Nemotorně jsem ho poplácala po stehně.

Byla to pravda. Robyn Raynesová nebyla moje matka, byla to jen žena, která mě porodila a krátce poté odešla. Řada lidí by ohledně toho měla ve svůj svatební den asi silnější pocity, ale a) tohle nebyla moje svatba, tedy ne skutečná, a za b) když vás opustí vlastní rodič, máte dvě možnosti: buď dovolíte, aby vás to definovalo a ovládalo, anebo jdete dál a schválně dáte světu najevo, že je vám úplně fuk, kam vaše matka zmizela.

Snažila jsem se patřit do té druhé kategorie a zřídkakdy jsem z ní vypadla.

Tátovi se líbilo, co slyší. Zatvářil se překvapeně a oči mu zářily pýchou. Samozřejmě že jsem toho hromadu z naší minulosti zaobalila. Ale uvědomila jsem si, že dnešek je pro mého tátu zrovna tak těžký jako pro mě. Sice byl těžký alkoholik, avšak vždycky svou práci s Brennanovými ode mě držel daleko, a já věděla, že mě ze všech sil chtěl před těmito lidmi uchránit.

Co se týče jeho rodičovských schopností, staral se o mě úplně sám už od batolete. Nikdy nebyl netrpělivý ani na mě nebyl zlý, i když někdy dokázal být necitlivý nebo moc nevěděl co se mnou. Dokonce tu bylo i několik žen, s nimiž chodil a co si s námi hrálo na domácnost a dělalo mi dočasnou „mamču“, než si uvědomilo, že tátova láska ke kořalce bude vždycky silnější než k nim. Takže jsme většinou byli jen já a on.

Dobře, já, on a alkohol.

Sice jsem ho milovala, věděla jsem však, že můj otec není dobrý člověk. Když jsem vyrůstala a on pracoval pro Cilliana Brennana, až příliš často přicházel domů samý šrám ze rvaček. Řešila jsem náhodné návštěvy policie a mnohokrát jsem mu nesla čisté oblečení a cigarety, když ho zatkli. Teď ho zaměstnával Troy a pravděpodobně opět dělal něco nelegálního.

Táta byl alkoholik a taky děsný Casanova, ale rovněž byl jediným člověkem, který mě miloval, komu na mně záleželo a kdo se spálil o sporák, když jsem měla zápal plic a on se mi pokoušel uvařit kuřecí nudlovou polévku – ne tu z plechovky, ale opravdovou.

Zasloužil si trochu štěstí, i když to bylo na můj úkor.

„Miluju tě, Ptáčátko.“ Po vrásčité tváři mu stekla jedna velká slza a přitiskl mi ruce na tvář.

Přikývla jsem a opřela si obličej do jedné z jeho dlaní. Hladila jsem ho konečky prstů po čele. „Taky tě miluju, tati.“

„Tak jo. Připraveni? Jsme tu.“ Bodrý řidič vystoupil, obešel limuzínu a otevřel mi dveře.

Opatrně jsem vystoupila a všimla si, že prostor před kostelem je už téměř prázdný, kolem bylo roztroušeno jen několik postarších mužů, kteří byli ještě zabraní do pracovního hovoru. Táta vylezl za mnou, ale zamířil doleva, kde zahlédl malou skupinku ošuntělých mužů.

„Potřebuju něco říct Bennymu. Za chvilku jsem zpátky. Necháme ženicha ještě trochu čekat. Hned se vrátím, zlatíčko.“ Mrknul na mě a kráčel ke skupince mužů v oblecích, kteří postávali na rohu kostela.

Zamračila jsem se a urovnala si šaty. Na červnový den bylo netypicky chladno, ale bylo mi naprosto jasné, že mi husí kůže nenaskočila zimou. Podívala jsem se na průchod ve vysoké kamenné zdi vedle sebe a uviděla malou zahradu s lavičkou. Přála jsem si, abych tam mohla být.

Potom jsem ho uslyšela.

Na opačné straně zdi nějaký muž tiše hovořil se svým synem. Hlas měl jemný a drsný zároveň. Nebyla jsem si jistá proč, ale zvuk toho hlasu mi prosakoval do těla jako hřejivý drink za bouřlivé noci.

„Samozřejmě že Abraham nebyl špatný člověk, ale udělal to, co si myslel, že udělat musí, a to bylo obětovat své dítě bohu.“

Na zádech mi vyrazil pot, naklonila jsem se na jednom podpatku směrem k hlasům a našpicovala uši.

„Ale, tatínku, tátové přece svoje děti milují, že jo?“

„To ano. Víc než cokoliv na světě, Same.“

„A bůh svoje děti miluje?“

Muž se krátce odmlčel. „Velice.“

„Tak jak mohl bůh tohle Isaacovi udělat?“

„Víš, bůh chtěl vyzkoušet Abrahamovu víru. Isaacovi se nic nestalo, ale bůh získal důkaz, že Abraham by svého milovaného synka dal pro něj na oltář.“

„Myslíš si,“ dumal chlapec a podle hlasu mu nemohlo být víc než pět, „že bůh našeho Abrahama jen zkouší? Možná se jeho dcera a pan Troy dnes nevezmou.“

Muž se pro sebe nevesele uchechtl a mě bodlo u srdce.

„Ne. To není žádná zkouška, kamaráde. Lidé se navzájem chtějí brát. Není to žádný trest.“

„Ty sis maminku chtěl vzít?“ zeptal se Sam.

Opět nastala odmlka, než muž odpověděl.

„Ano, chtěl jsem si ji vzít. To mi připomíná, kde je naše maminka?“

V té chvíli muž vyšel otvorem ve zdi a vrazil do mě. Vyjekla jsem a málem upadla na zadek, ale zvládla jsem se zachytit zdi druhou rukou, v níž jsem nesvírala kytici.

„Kruci, pardon,“ omlouval se.

Narovnala jsem se, zvedla hlavu, vykulila oči a v puse mi vyschlo. Byl hezký. Ne, zapomeňte na hezký. Byl uměleckým dílem v elegantním černém obleku, které mi vzalo dech a zachránilo mě od duševního zhroucení.

Měl asi tak metr devadesát, takže byl o trošku menší než Brennan, avšak stejně jako u mého nastávajícího, bylo podle způsobu, jakým na něm ulpíval oblek, zřejmé, že alespoň čtyřikrát týdně cvičí. Měl husté, vlnité kaštanově hnědé vlasy, které mu navzdory jeho snaze je uhladit trčely různými směry. Prohlížel si mě inteligentníma, šedýma očima a třel si přitom čelist.

„Tys řekl ošklivé slovo!“ Jeho syn prakticky poskakoval nadšením a mával malým modrým náklaďákem v ruce. „Musíš dát dolar do sklenice, až budeme doma.“

Podle toho, jak na mě upíral zrak, však Samův otec vypadal, že odcestoval někam do paralelního vesmíru. Působil překvapeně, že mě vidí, a já přemítala, kolik toho asi ví. Zkameněla jsem a snažila se ze sebe setřást ten zvláštní účinek, který na mě měl.

„Já neodposlouchávala,“ vysvětlovala jsem překotně a uhlazovala si šaty. Klesl pohledem k místu, kde jsem dlaní přejížděla svého nóbl Valentina. Okamžitě jsem ji zase stáhla zpátky a cítila se rozpačitě.

„Taky vás z toho neviním,“ odpověděl upřímně. Ten hlas. Ta autorita v něm. Byl jedním z Troyových mužů, to mi bylo hned jasné.

„Jistěže ne.“ Začervenala jsem se a obrátila se ke vchodu do kostela. „Mám támhle svatbu. Takže, však víte, měla bych…“ Moje hloupá pusa dál chrlila pitomosti. Jasně, Sparrow. Je to tvoje svatba. V opačném případě ses tu právě ukázala v těch nejnevhodnějších šatech na světě.