Kniha pro ženy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Olga Studničková Šípková, Milan Studnička

Kniha pro ženy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Milé dívky, ženy, dámy…

Když mi bylo 42 let, skončila jsem na psychiatrii. Byla jsem bez energie, bez nálady, bez naděje, na nic jsem se netěšila a radost jsem nenacházela v životě ani ve svých dětech. V mnoha ohledech jsem se trápila velkými výčitkami. Vůbec jsem si nevěřila, měla jsem obrovský strach z lidí a z jejich hodnocení.

V době, kdy se svým manželem Milanem Studničkou píšu tuto knihu, naopak prožívám velkou vděčnost. Mám krásný vztah se svými dětmi, s manželem, s vnoučkem, baví mě žít, tvořit, pomáhat lidem a cítím úžasnou radost ze života. A všem, kdo čtete tuto knihu, chci popsat a ukázat svou cestu, kterou jsem za tu dobu ušla, a co vše mi na ní pomohlo. V této knize odkryji svůj příběh a zároveň popíšu konkrétní nástroje, které mohou i vám pomoci dostat se z tíživých životních situací.

Každá z nás máme svůj příběh. Jak jdou roky, odvíjí se každý jiným směrem. Sama v sobě to vnímám tak, jako kdybych se s každým dalším rokem dívala na svůj příběh z větší výšky a dálky. S větším odstupem. S větším nadhledem. S větší hloubkou. Vnímám, jak se nám od dětství skládá mozaika života. Každý dílek, který vezmeme v dětství do rukou, nás ovlivňuje celý život a dává nám základy našeho prožívání, vnímání, chování a jednání.

Krásné na životě je, že v dospělosti si už každý svou mozaiku může skládat sám. Přidávat nové dílky, učit se, předávat poselství z načerpaných zkušeností a i těm dávat novou energii a smysl.

Bohužel jsem toto všechno pochopila až poté, co jsem skončila totálně vyčerpaná na psychiatrii s krabičkou léků na pochroumanou psychiku. Ke svému příběhu se v posledních letech vracím čím dál častěji. Dívám se na dědictví, které jsem si odnesla od rodičů. Učím se neplýtvat energií tam, kde není třeba, posilovat smysl toho, co dělám. Učím se prožívat vnitřní radost, která není závislá na vnějším světě. Učím se i proto, abych mohla být vzorem pro své děti. Jsem na cestě a velmi děkuji všemu, co mě potkalo a dalo jasné signály, že musím něco změnit, abych mohla žít v radosti.

A proto se s vámi ráda podělím o své životní zkušenosti, za které jsem nesmírně ráda a které mě stály hodně bolesti a slz. I za ně jsem však s odstupem času velmi vděčná. Přece jen už se dívám na svůj příběh z malinko větší výšky.

Doufám, že mnohým z vás pomohu odhalit podstatu toho, co vás trápí, a tím i nastartovat vaši cestu za větší radostí ze života…

Cesta do minulosti

Co nás v životě nejvíce ovlivnilo

Stále více si uvědomuji, jak nás vše, co zažijeme v dětství, nesmírně ovlivňuje později v dospělosti. Některá z nás to může mít spojené se školou, s babičkou, s tátou, kteří nás často kritizovali, jiná se sportem a s přístupem trenérů. Když jsem dělala moderní gymnastiku, snad každý trénink jsem slyšela, jak jsem tlustá a nemožná. Ani nevíte, kolik jsem toho nabrečela a kolik ponížení jsem si v sobě odnesla… Nikdy bych nevěřila, jak mě tento vzorec ovlivní v dospělosti a jak se mě bude neskutečně a zarytě držet. Dokonce tak silně, že bude mít stejnou váhu jako můj život. Hovořím o vzorci a ten mi dodnes zní takto: „Pokud nezhubneš, nebudeš přijata.“ Vzhlížela jsem ke krásným a velmi štíhlým moderním gymnastkám a toužila být jako ony.

Zkuste se zamyslet, kolik jste toho slyšely vy. Kolikrát jsem od svých klientek slyšela, jak poslouchaly „jsi nemožná“, „nikdy si nikoho neudržíš“, „tebe žádný chlap nebude chtít“. A také jste možná slyšely, že jste „šikulky, úžasné, nejlepší“. Možná netušíte, jak nám tyto věty dodnes ubližují. Více se o tom rozepíšu v kapitole Tlak na výkon. Nyní bych vám chtěla na svém příkladu ukázat, jak moc nás mohou vzorce z dětství ovládat a zbytečně nám znepříjemňovat život.

V 53 letech jsem měla krvácení do mozku. Doktor mi řekl, že jsem jen o vlásek unikla smrti. Když jsem se dostala z nejhoršího, chtěla jsem naskočit do stejného životního tempa. Měla jsem problém ubrat, zvolnit… Moje minulost mě opět hnala k výkonu, abych cítila svou hodnotu.

Mnohé ženy, se kterými pracuji, se trápí myšlenkou, že se nechtějí chovat ke svým dětem tak, jak se chovaly jejich maminky k nim. Bohužel, když nejsou v dobrém rozpoložení a jsou i fyzicky unavené, vnímají, že opakují vzorce chování svých rodičů, a mají často velký problém se toho v sobě zbavit. Navíc cítí velké napětí a zlobu vůči svým rodičům. V některých případech se to projevuje křikem na děti, na manžela, na partnera nebo naopak ztrátou energie, uzavíráním se do sebe. Když se z toho pak dostanou, trápí je zase výčitky, že svým chováním ublížily okolí. Je to opravdu začarovaný kruh. Možná něco z toho znáte i ze svého života.

Pokud se ženám nepodaří vystoupit ze schématu vlastní minulosti, často je to dohání v jejich špatných náladách. Ženám to bere energii, a když mě pak kontaktují, bývají velmi nešťastné a nedokážou s tím pohnout.

Skvělá zpráva je, že se s tím dá dobře pracovat, což jsem si i díky svému muži vyzkoušela na vlastní kůži – a ráda vám své zkušenosti předám.

Před několika lety jsem měla téměř šedesátiletou klientku. Nesla si s sebou velké trápení kvůli tlaku svého tatínka v dětství. Vlastně si celý život připadala, že není dost dobrá, takže se snažila sobě i svému okolí dokazovat náročnou prací, že si zaslouží obdiv. Nakonec se z toho tlaku na sebe zhroutila a byla natolik vyhořelá, že neměla energii cokoli v životě změnit, konečně se zhluboka nadechnout a uvolnit se.

„Bála jsem se chodit do školy, měla jsem pořád nervy. Neustále jsem musela mít samé jedničky, táta na mě tlačil, vyčítal, kontroloval mě. Nikdy jsem pro něj nebyla dost dobrá. Měla jsem strach, že nezvládnu úkoly. Studovala jsem ze strachu. Gymnázium mě nebavilo, ale musela jsem. Nechtěla jsem na práva, ale musela jsem. Vypracovala jsem se až do taláru, dostala jsem se do vysokých funkcí. Ani tehdy mi nedal najevo svou spokojenost. Škola ani práce mě nebavily, cítila jsem to pouze jako povinnost, i když mi už bylo přes čtyřicet.“

Zajímalo mě, proč klientka vydržela tak dlouho v oboru, který ji vnitřně ničil. Její odpověď mě překvapila: „Co to pro mě vlastně znamenalo, být nahoře, ve vysoké funkci? Když mám kohokoliv nad sebou, je to, jako by mi táta funěl na krk… Takže jsem se snažila být co nejvýš, aby už nade mnou nikdo nebyl a já se tím pádem přestala cítit pod tlakem svého otce. Jenže nahoře je hodně zodpovědnosti, takže pak na sebe tlačím, mám strach, že to nezvládnu, a jsem vyřízená…“

Každá z nás zažila nějakou bolest a každá z nás se s tou bolestí nějak vyrovnávala. Jak jste své těžkosti prožívala vy? Byla jste ta nejstarší ze sourozenců a cítila se celé dětství na vedlejší koleji? Nebo na vás mohl byl vyvíjen velký tlak na výsledky za strany rodičů? Nebo jste vyrůstala pod přísnou taktovkou svého táty a dodnes cítíte velkou nedostatečnost? Kritizovala vás máma? Velmi často se výchova pod přísnou a nelaskavou rukou projevuje v dospělosti nízkou sebedůvěrou, neschopností nastavit si hranice a pomalou ztrátou kontaktu sama se sebou. Jindy to může být snaha o přílišnou kontrolu, přísnost, tlak na výkon. Některé z nás se naučí neustále se na sebe zlobit a něco si vyčítat. Svou zlobu pak můžeme přenášet na partnery či děti.

Jednou mě oslovila žena, která má dodnes velmi špatný vztah se svojí maminkou. Ta vyrůstala v úplně jiné kultuře a byla z devíti dětí. Zažila velmi přísnou výchovu a tu pak aplikovala na svou dceru, mou klientku. Ta se nyní v dospělosti cítí tak méněcenná, že mi několikrát psala, že si chce vzít život. Jaký je váš vlastní příběh? Čím vás ovlivnili rodiče, prarodiče, učitelé nebo trenéři?

Sama jsem prostřední ze tří dětí. Moje starší sestra Hanka se jmenuje po mamince a mladší bratr Vráťa po tátovi. Vím, že to rodiče nemysleli špatně a chtěli si dopřát, že se děti budou jmenovat po nich. Jenže já byla prostřední a na mě nikdo nezbyl. Maminka bývala často nazlobená a nervózní, tatínek býval dlouho v práci a v tělocvičně. Celé dětství jsem rodiče provokovala větou, že si mě vzali z dětského domova. A co mi z toho zůstalo v hlavě do dospělosti? Že nikam nepatřím…

Měly jste někdy potřebu se všem zavděčit? Měly jste pak pocit, že když něco neuděláte tak, jak to chce okolí, že vás nebudou mít rádi? Zažily jste tlak na sebe sama, že si nemůžete odpočinout? Že se to „nehodí“, protože máte doma plno práce?

Toto bylo velmi dlouho mé prokletí. Jak už jsem popisovala výše, byla jsem například v gymnastice nepřijímaná a kvůli příběhu se jmény jsem se tak bohužel cítila i doma. Být všude perfektní a na všechny laskavá, neumět se vymezit, pro ostatní klidně skočit z mostu a pro sebe nic. Pomalu, ale jistě jsem ztrácela kontakt sama se sebou. S tou dívkou ve mně, která má své potřeby a sny, ale která si vůbec nevěří… Místo toho jsem byla poslušná holčička, která chce mít samé jedničky, aby byla alespoň někdy pochválena. Kvůli gymnastice jsem stále hubla, nikdy jsem se necítila být přijata sama sebou. Stále jsem se hledala a srovnávala se s nějakou perfektní vyhublou ženou jako svým nedostižným dětským vzorem z prostředí moderní gymnastiky.

Tlak od žen mě „pronásledoval“ dál. Věnovala jsem se moderní gymnastice, ale trenérky mě velmi kritizovaly. Nebyla jsem správný somatotyp. Neustále jsem byla hodnocena jako nedostatečná, ani jsem nemusela nic dělat. Nepatřila jsem mezi favoritky a na trénincích jsem nebyla nijak vřele vítána. Cítila jsem se podceňovaná, už jak jsem ráno otevřela oči. Za mého dětství byly sporty hodně zaměřené na výkon, při čemž se radost velmi rychle vytrácí.

Můj současný manžel často přednáší a já ho nesmírně ráda doprovázím a poslouchám. Vede mě to k zamyšlení nad jeho slovy o tom, jak dívkám ubližuje hodnocení a porovnávání a že nejhorší je chválení za výkon. Pak si dívky mnohdy spojí svou hodnotu s výkonem a v dospělosti se mohou sedřít, jen aby získaly pochvalu a pozornost.

Neříká vám to náhodou něco? Tlakem na sebe a nepřijetím se budeme zabývat v kapitole o vyhoření. Proč jsem se k tomu dostala? Protože jsem byla v gymnastice hodnocena, ale velmi negativně. Bylo to opravdu velmi nešťastné. Nikdy bych to nepřála své dceři. A tak jsem byla upřímně ráda, že brzy skončila i s aerobikem, který má svou podstatou a hodnocením ke gymnastice velmi blízko.

Uvědomuji si, že celý svůj dosavadní profesní život (přes třicet let) pracuji s ženami, celými skupinami a snažím se jim udělat život hezčí, přinejmenším zábavnější. Dělá mi velkou radost, když se ženy v mé blízkosti cítí dobře. Toto je zajímavé poselství z mého dětství.

V posledních letech mi došlo, že jsem se ženám celé roky chtěla zavděčit a získat si je na svou stranu. Aby se neopakovala moje zkušenost z dětství, kdy po mně neustále šlapaly. To byl můj program, který jsem potřebovala pochopit a začít jej postupně měnit. Dnes už se nepotřebuji nikomu zavděčit. Svou práci miluji a neskutečně ráda předávám ženám pozitivní energii. Svou zlobu na ženy z období svého dětství už v sobě nemám. Díky technikám, které vám v této knize vysvětlím, jsem se uvolnila natolik, abych okolo sebe mohla šířit hezkou a klidnou energii.

Než se posunete ve čtení dále, mám pro vás něco zamyšlení. Zkuste na chvíli knihu odložit a přemítejte nad tím, kdo všechno vám ve vašem životě ublížil. Kdo vás směroval a jaké vzorce prožívání si nesete ze svého dětství. Je důležité si tyto věci uvědomit, abychom věděly, s čím máme dále pracovat.

Vyrovnání se s minulostí znamená odpustit, přijmout a přestat se trápit

Jak už jsem psala v předchozí kapitole, mnoho příčin našich současných bolestí můžeme najít v nezpracované minulosti. Vypořádání se s vlastní minulostí mi obrovsky pomohlo a bylo to jedno z prvních témat, která mi můj muž pomohl překonat. Oprostit se od všech křivd, bolestí a trápení je úžasný úkol, který čeká každou z nás, pokud chceme prožívat v životě mnohem více radosti.

Velmi často slýchávám od svých klientek na konzultacích: „To mu nikdy neodpustím… Nevěru nikdy neodpustím… Lež nikdy neodpustím… Rodičům nemůžu odpustit…“

Co to vlastně znamená? Prožily jsme takovou bolest, že v nás zanechala velkou emoční stopu, které se nemůžeme zbavit. Bohužel mění naše vnímání světa, naše postoje, názory, naše celkové naladění… A nejhorší je, že si mnohé z nás myslí, že si to „ten druhý nezaslouží“… Jsem tak ráda, že jsem pochopila, že si odpuštění druhým „zasloužíme“ především my samy, protože jakmile druhému odpustím, konečně se mi může ulevit.

Dokud si svou minulost nezpracujeme, pravidelně nám v určitých okamžicích mohou přicházet situace, které nám něco připomínají. Například vidíme film s podobným tématem, jaké jsme samy prožily, a může nám to vzít náladu, aniž bychom si to uvědomovaly. Náladu nám může vzít třeba i rozhovor, vzpomínka, poslech rádia či klábosení s kamarádkou, když narazíme na téma, které nám připomene naše vlastní bolesti z dřívější doby.

Některé mé klientky se trápí se svými muži, jiné nemají zpracovány bolesti z dětského věku. Pamatuji si klientku, která ke mně přišla s tím, že se cítí vyhořelá a nešťastná. Bavily jsme se o jejím životě a ona mi pak napsala tyto pocity:

„Mám problém, že v hlavě stále vyčítám rodičům, jak mě vychovali. Vlastně mi to přijde jako taková výchova bez lásky. Pohlazení nebo pomazlení byl v mém dětství nepatřičný projev. Zájem o to, co mě baví, byl zcela nulový a spíš jsem se často dočkala výsměchu a zlehčování. Táta je velký pruďas a často na mě křičel. Bohužel především také na maminku a já měla po jejich hádce velký strach vůbec vyjít z pokoje do kuchyně. Nemůžu se zbavit pocitu, že oni můžou za to, jak se nyní chovám, a že nemám odvahu převzít zodpovědnost za svoje chování proto, že jim to stále dávám za vinu…“

Zpracovat si vztahy se svými rodiči je obrovský úkol. Můj muž se mnou strávil mnoho hodin rozhovorů, kdy mi vysvětloval důležitost odpuštění rodičům. Díky němu jsem pochopila, že děti jsou přímo závislé na péči svých rodičů a bolest za to, co se nám stalo, může být velmi silná. Každé dítě cítí, že má být milováno. Když tomu tak není, některé děti se za to zlobí na své rodiče, jiné se místo toho zlobí samy na sebe. Jako by si řekly: „Já nejsem hodno lásky!“ Já byla ta, která se vždy zlobila na sebe a snažila se zavděčit druhým, protože jsem nebyla hodna toho, aby mě měli druzí rádi jen tak… Jsem velmi ráda, že už mám tuto životní kapitolu za sebou.

Velkou kapitolou našich nezpracovaných bolestí jsou také partnerské vztahy. Mnoho žen se dodnes zlobí na své bývalé i současné partnery. Mnoho žen vyčítá svým mužům něco, co se stalo před lety. Kolik už jsem toho za ty roky slyšela. Ženy se zlobí, že muži nepomáhali s dětmi, chodili pozdě z práce, byli často opilí, našli si milenku, báli se své maminky, nebylo na ně spolehnutí… Těch témat, která ženy nosí v hlavě vůči svým současným či minulým mužům, je nepočítaně.

Pro ilustraci přidávám krátký příběh své klientky.

Její muž byl velmi pracovitý člověk. O svou rodinu se finančně postaral, byl velmi zodpovědný, ale sotva přijel z práce, šel pracovat na zahradu. Se svou ženou si moc nepovídal, na děti neměl čas. A v mé klientce postupně, měsíc za měsícem, rok za rokem, rostla frustrace, která se změnila ve zlobu. Začala odmítat intimnosti, byla často nevrlá, otrávená, naštvaná. Říkala mi, že mu byla schopna v hádce vyčíst věci, které se odehrály před více než deseti lety, a on vůbec nechápal, co mu stále vyčítá…

Obdobných příběhů jsem slyšela za poslední roky desítky. Aby mohly partnerské vztahy fungovat v radostném ladění, je klíčové denně odpouštět svému protějšku to, čím nás zlobí. A zároveň je potřeba tato témata otvírat a povídat si o nich, abychom si mohli lépe porozumět a ladit se na sebe. Zpočátku to pro mě nebylo jednoduché ani s mým současným mužem. Byl úplně jiný než ostatní, které jsem dříve potkala. Zajímal se, chtěl si povídat, ale ani se mi nebál říct, co se mu nelíbí. Nebyla jsem na to vůbec zvyklá… Hodně věcí dělal jinak, než se mi líbilo, ale naštěstí jsme o všem mluvili. Až on mě naučil, že základem funkčního vztahu je komunikace bez výčitek a bez zloby. A hlavně – nic nedržet v sobě, protože neřešená témata jsou cestou do „partnerského pekla“.

Před lety jsem ve 13. komnatě na ČT vyprávěla svůj příběh, kde jsem popsala své depresivní stavy. Na to konto se mi ozvala jedna vyčerpaná klientka, že po letech viděla záznam mého vyprávění. Už v telefonu se rozplakala, jak je vyčerpaná a že už neví kudy kam. Mezi vzlyky mi povídala, jak moc s ní rezonoval můj příběh a mé sdílení a že jí to dává velkou naději, že se s tím dá něco dělat.

Jsem ráda, že jsem vyšla se svým trápením na veřejnost. Ano, využila jsem toho, že patřím mezi známé sportovkyně, a viděla jsem obrovský význam v možnosti podělit se o své zkušenosti. A můj tehdejší krok se mi vrací tím, že se na mě lidé s důvěrou obracejí. Alespoň částečně totiž vidí, čím vším jsem si musela projít.

Vrátím se k ženě, která plakala do telefonu. Vysvětlila jsem jí metodu omluvných dopisů (popíšu ji hned v následující kapitole), která mně osobně hodně pomohla.

Omluvné dopisy

1. Abychom se dokázali postupně vypořádat se svou minulostí, je potřeba si nejdříve přiznat, co všechno v sobě nosíme. Pojmenovat bolest, kterou jsme nedokázali odpustit, připustit si zátěž z minulosti, která nás dodnes ovládá.

Když jsem začala řešit svou minulost, hodně jsem se zaměřovala na bolestivé zážitky z dětství a gymnastiky. Vzpomínala jsem na křivdy, které jsem prožila. Na zranění od mužů a hlavně žen, včetně žen z mé rodiny. Vypisovala jsem si, co jsem cítila, co jsem prožívala, jaké emoce jsem vnímala. Nejdříve jsem se začala věnovat svým již zemřelým rodičům a vzpomínala na bolesti, které jsem s nimi prožila. Pak jsem se zaměřila na své trenérky, kvůli kterým jsem se něco naplakala. Pak jsem si psala, kdy jsem měla pocit, že mi ublížily mé kamarádky, ale i muži, které jsem na své cestě od dětství poznala. Psala jsem si svůj životní příběh, své bolesti a musím říct, že jen zvědomění toho, co jsem prožila, mi přineslo úlevu. A to je první část cvičení, které vám může obrovsky pomoci. Napište si svůj bolestivý životní příběh, své trápení a vnímejte, co všechno vás v minulosti bolelo… Aby člověk mohl s bolestí začít pracovat, musí se ji naučit vnímat.

2. Dalším krokem, který je velmi důležitý právě pro pochopení a odpuštění, je sepsání omluvného dopisu od všech, kteří nám kdy v našem příběhu ublížili.

Tohle byl pro mě velmi těžký úkol. Napsat sama sobě omluvný dopis za druhého člověka? Přestože on by se mi nikdy neomluvil? A ani by ho to nenapadlo? Proč bych to měla dělat? Toto cvičení pro mě nebylo jednoduché, ale když jsem nakonec překonala svůj částečný odpor, musím říct, že mi neskutečně pomohlo. Nejdříve jsem si napsala dopis od své maminky, která už je roky po smrti. Psala jsem si omluvu za to, že mě několikrát zbila, že na mě nebyla milá a moc mě nehladila ani neobjímala. Zaměřila jsem se na její prožívání, její příběh, její bolest. Zkusila jsem si představit, jaké to pro ni muselo být, mít tři děti krátce po sobě a muže, který je pořád pryč. Jak jsem psala tento dopis od své maminky, slzy mi tekly proudem a já začala vnímat, že to vůbec neměla jednoduché. Cítila jsem velkou úlevu. Obdobně jsem si začala psát dopisy od trenérek a dalších lidí. Někdy bylo jednoduché představit si, co asi daný člověk prožíval, někdy to bylo náročnější. Ale vždy když pochopím, že i člověk, který mi ublížil, měl svá vlastní trápení, vlastní témata, problémy a bolestivý příběh, mohu nalézt klid. Proto je důležité, abyste se i vy pustily do vlastního psaní a zamýšlely se nad tím, co prožívali lidé, kteří vám v životě ublížili.

3. A ve finále je potřeba napsat omluvný dopis také všem lidem, kterým jsme ublížily my, včetně nás samotných.

Uvědomění, že i my jsme mohly druhým způsobit bolest, je velmi důležité. I my jsme mohly trápit svoje děti, partnery, přátele i samy sebe. A když to připustíme, nastane obrovská úleva. Já sama jsem prožívala velké výčitky, zejména vůči svým dětem, na které jsem neměla tolik času, kolik bych si přála. Když jsem jim psala omluvný dopis, plakala jsem a plakala. Cítila jsem obrovskou bolest. Proto jsem se začala omlouvat sama sobě. Napsala jsem si omluvný dopis za to, že jsem hodně pracovala a neměla čas na své děti. Popisovala jsem, co jsem prožívala, čeho jsem se bála, co mě hnalo dopředu. Začala přicházet velká úleva s uvědoměním, že jsem celý život dělala jen to, co jsem uměla a čemu jsem rozuměla. A rázem jsem si začala uvědomovat, že to, jaká jsem byla předtím, už nejsem já. Je to jen vzpomínka v mé mysli. Dnes už vím, že bych spoustu věcí dělala jinak, a jsem za to vděčná.

Když jsem tuto techniku na zpracování minulosti popisovala jedné klientce, řekla mi, že neví, jestli to zvládne. Ale utekly tři týdny, my se sešly na online konzultaci a najednou na mě z displeje počítače zářila obrovská energie ženy, která ještě před pár dny plakala a byla zoufalá, že nemá žádnou radost ze života.

Metoda omluvných dopisů jí otevřela velké dveře a ona si díky ní uvědomila spoustu svých nevyřešených témat. Došlo jí, že vzorce, které si nese z dětství, silně ovlivňují její prožívání, chování i reakce v dospělosti. Popisovala mi, že byla mnohokrát nepříjemná na dceru právě v situacích, které jí připomínaly něco z jejího dětství. Začala také vnímat, proč ji trápí nízké sebevědomí. Když si vypisovala své dětské bolesti, často se tam objevoval její táta, který ji hodně kritizoval. A to ji přivedlo k tomu, že začala více podporovat své děti a snažila se je lépe pochopit. Začala se více zaměřovat na jejich prožívání a trápení a pomáhat jim. Uvědomila si, že se nechce chovat jako její tatínek. Ale nic mu zpětně nevyčítala, neboť díky dopisu si mohla mimo jiné uvědomit, jaké dětství měl on sám…