Útok monster
Poslední město

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Jon Drake

Útok monster – Poslední město – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Když nás Dredmaři napadli, lidé nebyli připraveni.

Jakmile se otevřela ohromná trhlina, vyhrnulo se z ní zlo. Obludné armády Dredmarů řízené svými generály, obřími Archony, neměly slitování. Nevěděli jsme, co chtějí. Zdálo se, že touží jen ničit. A my jsme se s nimi nemohli rovnat. Odvaha nestačila na to, abychom odrazili útok postupujících vojsk.

Mnoho padlých bylo nakaženo dredmaří energií, jedem, který proměnil jejich krev v černou žluč a připravil je o lidskost. Říkali jsme jim Požírači, bezduší netvoři, kteří se přidali do řad Dredmarů.

Jejich démonické legie si libovaly v temnotě noci. Kdysi úrodné a vzkvétající země zůstaly opuštěné a nespočet měst padlo – jejich obyvatelé byli buď mrtví, nebo nakažení.

Ale Cassaire ne. Ostrovní město bylo spojené s pevninou jediným mostem, takže lidé měli čas se připravit. Alchymisté zjistili, že Dredmaři mají slabinu, a stvořili Lux – novou látku s vlastnostmi světla. Lidé, ozbrojení Lux zbraněmi, konečně zvrátili průběh bojů. Po nekonečné válce se nepřátelé dali skrz trhlinu na ústup a lidstvo bylo ušetřeno.

V následujících letech se Cassaire proměnilo v útočiště přeživších. Jak město rostlo a vzkvétalo, na slábnoucích Lux zbraních se usazoval prach a opevnění se rozpadlo. Dredmaři se stali vzpomínkou, potom historií a nakonec legendou.

Jenže Dredmaři s lidmi ještě neskončili.

Prolog

Císařský trůnní sál dredmaří bašty byl obří, s tyčícími se pilíři a průrvami, jež vyhloubily tisíce otrockých Požíračů. Nebyly z kamene, ani ze živé hmoty, ale z něčeho mezi tím. Zdálo se, že se stěny pohybují jako svaly protkané žilami s fialovou krví. Čas od času se povrch jeskyně roztrhl a vypudil pronikavý kouř či zápachy. V sále nebyla sedadla, ale rozsáhlé řady Dredmarů zaplnily celou místnost a každou skulinu, kterou našly. Všichni uposlechli příkaz Císařovny. Každý Archon si přivedl své legie Berserků.

Nad síní se tyčil obrovský trůn stvořený z propletených kostí nesčetných nepřátel Dredmarů. Na něm seděla ohromná postava samotné Císařovny, zahalená fialovým kouřem. Její rysy zůstávaly tajemstvím, viditelné jen po kouscích v prchavých chvílích předtím, než ji zase skryla mlha. Když promluvila, její hlas se rozlehl v sále.

„Je načase,“ prohlásila. „Lidstvo ztratilo svou ostražitost.“

Jeskyně pod dní se otřásla burácením tisíců hlasů – divokým vrčením, řevem a hřmotným válečným pokřikem.

„Dost,“ řekla Císařovna a všichni zmlkli. „V tom zatraceném světě padlo mnoho legií,“ pokračovala, „a jejich duchové si žádají odplatu.“ Přejela očima shromážděná vojska. „Povězte mi, kdo je pomstí?“

Ozval se křik, jak se Archoni a Berserkové vrhli kupředu, dychtiví chopit se výzvy. Císařovnino temné srdce se dmulo pýchou. Uběhla už víc než dvě staletí od doby, kdy se Dredmaři stáhli z dimenze lidí, a její armáda příliš dlouho prahla po boji. Rozhlédla se po zuřivých tvářích a nakonec spočinula pohledem na jednom Archonovi. Císařovna natáhla kostnatou ruku a ukázala na něj. „Zvěstovatelko,“ řekla.

Pokřik ostatních utichl. Generálka zvedla plazí hlavu a mezi zuby se jí mihl rozeklaný jazyk. „Čekám na Vaše příkazy, Vaše Výsosti!“ řekla nedočkavě.

„Shromáždi vojsko,“ přikázala Císařovna. „Buď připravená.“

Zvěstovatelka sklonila kožnatou hlavu, ale náhle vypadala nejistě. „Jak to provedeme, Vaše Výsosti? Trhlina je zavřená.“

Císařovna se ponořila do fialových stínů. „Našli jsme cestu,“ řekla. „A tentokrát s lidmi nebudeme mít slitování. Rozumíš?“

„Ano, Vaše Výsosti,“ řekla Zvěstovatelka. Otočila se a vyrazila ze síně na drápatých nohách, následovaná svým šikem Berserků.

Císařovna pohlédla na vojsko připravené k útoku a usmála se. Její prorokové ji varovali, že mezi lidmi povstane šampión, jenž zničí Dredmary. Ale pokud nejdříve všechny lidi vyhladí, nikdy k tomu nedojde. Lidé je nebudou čekat. A bez svého šampióna nemá lidstvo šanci.

Kapitola první
Bridgefort

Shora zaznělo zavrčení. Berron Hyrall vzhlédl a spatřil, jak se na něj vrhla temná postava. Na záda mu dopadlo něco těžkého a srazilo ho to na kamennou zem. Do ramenou se mu jako drápy zatnuly něčí ruce. Divoké vrčení najednou vystřídal smích.

„Dostal jsem tě!“ vykřikl Oliver. „Teď je z tebe Požírač!“

Spolužák z něj slezl a odběhl, jenže za chvíli jeho kroky zastavil zvučný hlas.

„Olivere Svatoušku! Ráda bych ti připomněla, že jsme na vzdělávací exkurzi, ne na hřišti!“

To byla jejich učitelka, paní Steckerová. Berron vstal, oprášil se a všiml si, že učitelka stojí na konci chodby se založenýma rukama. Jako obvykle se neusmívala.

„Omlouvám se,“ řekl Oliver. „Jen jsme znovu prožívali slavné obléhání.“

„Vážně?“ řekla paní Steckerová s pozvednutým obočím. „A víš vůbec, kdy k tomu obléhání došlo?“

„Ehm… hodně dávno?“ zazněla odpověď.

„Před dvě stě sedmnácti lety,“ odpověděl Berron.

„Správně,“ řekla paní Steckerová.

„Šprte,“ zamumlal Oliver.

„Zbytek třídy čeká venku na cimbuří s průvodcem,“ prohlásila suše paní Steckerová. „Možná byste se k nim měli přidat.“

Oliver zamířil k úzkým točitým schodům a Berron ho následoval. Loudal se za ostatními a obdivoval pevnost Bridgefort – tloušťku zdí, stopy drápů ve zdivu, a dokonce i občasnou tmavou skvrnu na kamenné podlaze, ze které ho zamrazilo. Přestože už uběhlo 217 let od doby, kdy se tady prolila krev, bylo na tomto místě cosi strašidelného. Dokázal si představit ozvěny řevu z boje a třesk zbraní, když se Dredmaři snažili proniknout dovnitř.

Byl rád, že se mohl venku na větrném cimbuří nadechnout čerstvého vzduchu vanoucího ze zátoky Podkova. Zbytek třídy se shlukl kolem muže, který je zasypával podrobnostmi ohledně slavného obléhání a máchal u toho rukama.

„Historické knihy uvádějí, že se odtud až po tamten les rozprostírala armáda sedmi až osmi tisíc Berserků.“ Berron se rozhlédl zpoza hradeb Bridgefortu, přes písčitou pláň až ke vzdáleným stromům. „Pamatujte si, že pouhé škrábnutí drápem Dredmara stačilo k tomu, aby se cassairanský voják proměnil v Požírače.“

„Pár bych jich sejmul!“ prohlásil Oliver. Rozmáchl se imaginárním mečem a vydával přitom zvuky, jako by ťal do živého.

Průvodce se usmál. „To je nepravděpodobné, mladíku,“ řekl. „Cassairanské zbraně byly proti Dredmarům v podstatě k ničemu. Kůže Berserků byla tvrdá jako brnění.“

„Dokud jsme nevynalezli Lux,“ řekl Berron.

Průvodce se na něj podíval. „Máš pravdu! Věděli jsme, že světlo je slabinou Dredmarů. Proto útočili v noci. Ale alchymisté si uvědomili, jak se toho dá využít.“ Berronovi se sevřel hrudník a ztěžka polkl. Jeho rodiče se také školili na alchymisty, než je zabila ta nehoda. Průvodce pokračoval: „Vyzbrojení těmito vědomostmi vyvinuli alchymisté Lux. Našli způsob, jak naplnit kovové zbraně světlem. Městské kovárny se pustily do nepřetržité výroby. Najednou jsme se mohli bránit.“

„Připadá mi to jako magie,“ řekla Tenka, Berronova spolužačka.

„Je to možné,“ řekl průvodce. „Kdo by si chtěl prohlédnout pár opravdových Lux zbraní?“

Všichni jednohlasně vykřikli já a třída se vydala za průvodcem.

Berron se chvíli zdržel na hradbách. Otočil se, aby si prohlédl most, který vedl k ostrovnímu městu Cassaire. Připomínal mu tepnu připojenou k srdci. Ocelově šedé vlny ze zátoky narážely do opěrných zdí města. V dobách Dredmarů byly zdi nejvyšší částí města, ale v současnosti se nad nimi tyčily věže z kovu a skla. Výš než všechno ostatní stoupala Věž, ústředí Cassaire a sídlo senátu, který spravoval město. V dopoledním světle vypadala křehká jako křišťálová jehla.