Kuna z Brna

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Markéta Pilátová

Kuna z Brna – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Markéta Pilátová, 2023

Illustrations © Tereza Konupčíková, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-204-6174-2

ISBN e-knihy 978-80-204-6179-7 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-6180-3 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-6178-0 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Jak ji vzali mezi sebe

VBrně byla už skoro tma. Malá kuna z Brna právě vstala. Protáhla si dlouhou páteř. Uhladila si huňatý ocásek a vyrazila do města. Metla si to, jak nejrychleji uměla. Mířila na Zelňák ke staré kašně. Tam už na ni čekala Banda. Bylo to asi deset mladých kun a kuňáků. Ocasy měli nabarvené na zeleno nebo na růžovo. V pokousaných uších se jim pohupovaly rezavé šrouby. Jedna kuna měla dokonce propíchnutý čumáček a v něm náušnici (au, to muselo bolet!). Naše kuna neměla ani barevný ocas, ani šrouby v uších a už vůbec ne náušnici v čumáku. Do Bandy kuních rošťáků totiž ještě nepatřila. Moc si to ale přála. Pocházela ze spořádané rodiny a rodiče jí pořád něco zakazovali, nakazovali a přikazovali. A Banda byla v Brně proslulá tím, že se v ní svobodně divočilo, řádilo a dělalo všechno to, co se doma dělat nesmělo. Malá kuna dostala zatím jenom pozvání a dnes se mělo ukázat, jestli ji Banda vezme mezi sebe.

Náčelník kuňák Pidlovoko řekl: „Jestli překóšeš kabel na Volvu na parkovišti před hotelem International, patříš mezi nás.“

„Ale to je hlídané parkoviště,“ pípla zděšeně malá kuna.

„No šak právě,“ zamnul si spokojeně tlapky Pidlovoko. Kuna se už už vydala k hotelu, když ji zastavil Pidlovokův hlas.

„A musíš kósnót teho borca s čepicó, hlídače!“

„Cože?! A kam?!“

„No kam myslíš?“ To tedy malá kuna vážně nevěděla.

„Do hlavy! Do nohy! Do ruky!“ překřikovali se divoké kuny a kuňáci z Bandy.

„Hm. Stačí do boty. Ale betelně!“ smiloval se Pidlovoko.

Kuna se tedy vydala k parkovišti. A Banda si to neslyšně metla za ní. Kuna nejdřív našla Volvo, které stálo hned u vjezdu. Protáhla se škvírami v podvozku a co nejrychleji překousala kabely u motoru. Pak se prosmýkla zpátky, trochu se vydýchala a uviděla hlídačovu budku. Hlídač seděl, pil kávu z termosky a díval se na malou televizi. Kuna dostala nápad. Vyskočila na závoru, která se otevírá, když auta vjíždějí dovnitř. A vší silou předními packami stlačila knoflík na sloupku. Moc jí to nešlo, a tak ještě do knoflíku drcla pořádně hlavou. Když vyjel parkovací lístek a závora se začala otevírat, kuna rychle seskočila a schovala se za dveřmi hlídačovy budky. Ten se díval do malé obrazovky a uviděl, že se závora otevřela, ale dovnitř nevjelo žádné auto. Zakroutil hlavou a vyšel ven. A na to kuna čekala. Jakmile hlídač vykročil z budky, skočila mu na botu a pořádně se do ní zakousla. Hlídač se strašně lekl a skopl kunu z boty dolů. Ta kousek letěla, ale pak ladně dopadla na všechny čtyři a pelášila z parkoviště, jak nejrychleji mohla. A za ní celá Banda, která pak na kašně kuně obdivně zatleskala.

„Vidím, že máš pro strach uděláno a taky jsi docela mazaná koc,“ pochválil ji náčelník Pidlovoko, který říkal brněnsky koc místo holka.

„Od teď máš svůj plac v Bandě jisté a možeš s nama lovit a dělat neplechu na půdách. Město je naše!!!“ zvolal pak Pidlovoko a celá Banda zvedla packy, zachřestila železem v uších a jásala: „Město je naše!!!“

Malá kuna byla na sebe moc pyšná, a přestože ji bolelo břicho od toho, jak ji hlídač nakopnul, nevadilo jí to. Co jí ale vadilo bylo, že musela domů.

Její rodina měla postavené velké hnízdo na stromě v parku Lužánky. Byla to moc nóbl adresa a kuna taky pocházela z moc nóbl kuní rodiny. Hnízdo bylo postavené z bývalé ptačí budky a vzadu mělo ještě tři pokoje ze spletených větviček. Bylo vzorně uklizené a vystlané jemnými chlupy a kousky barevné vlny. Nepovalovaly se tady žádné zbytky ovoce, peří ani jiného nepořádku. Tatínek kuňák byl diplomat a maminka byla kuna v domácnosti a nikdy nemusela lovit, protože tatínek si to nepřál. Učil malou kunu cizím jazykům a plánoval si, že z ní vyroste kuní lékařka nebo paní profesorka na kuním gymnáziu. Proto se musela malá kuna každý večer učit latinská slovíčka. Kvůli tomu nenáviděla svoje příjmení. Jmenovala se totiž Marta Foinová.