Fenomén Rychlebské hory

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Pavel Macháček

Fenomén Rychlebské hory – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Vlastivědné Muzeum Jesenicka, p.o., 2023

ISBN tištěné verze 978-80-264-4721-4
ISBN e-knihy 978-80-264-4731-3 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)
ISBN e-knihy 978-80-264-4732-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)
ISBN e-knihy 978-80-264-4733-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Fenomén Rychlebské hory

Zapomenutý kout na hranici

Rychlebské hory, ležící v severozápadním cípu Jesenicka, jsou pro většinu obyvatel České republiky poměrně neznámým pojmem. Oproti sousedním turistickým ruchem mnohem více zasaženým Jeseníkům zůstalo nižší, ale o to malebnější pohoří místem, kde se lze na celý den ztratit a nepotkat člověka. Ne náhodou jeho genius loci osloví každého, kdo do něj zavítá. Citlivá srdce zjihnou smutnou krásou opuštěných údolí, v nichž základy zaniklých stavení vyprávějí příběhy předků, kteří po staletí zapřahali svou jedinou kravku do pluhu a z chudé kamenité půdy dobývali skývu chleba. Temné smrkové hvozdy se střídají s pásy světlých bučin, jejichž listí na podzim probarví hory teplými barvami. Nad jiskřivými bystřinami se tu a tam vynoří zřícenina hradu a zpěv ptáků se mísí se šumem lesních velikánů. Z nádherných horských luk se zdá být blankytná modř nebe na dosah ruky a jejich uklidňující ticho působí jako hojivý balzám na rozjitřenou lidskou duši. Rychlebské hory jsou prostě fenomén, který stojí za poznání.

Nejlépe jen tak pěšky s batohem na zádech, kdy člověk může usínat pod klenbou hvězd a ráno se probouzet pod prvními paprsky slunce. V novém miléniu jsou hory otevřené i cyklistům a desítky kilometrů lesních cest a venkovských silniček přímo lákají k výletům. Čas se v nich jako by vzepřel svému běhu a zůstal stát v době, kdy lidé ještě neznali mobil a tempo jejich života určovala pouze roční období.

Odpočinek po náročné cestě.

Foto: Ondřej Kozák

Hory v zajetí historie

Hřeben Rychlebských hor odpradávna odděloval Slezsko od Království českého i Markrabství moravského a poloha na hranici mu vtiskla specifickou tvář. Zatímco severovýchodní strana hor od nejvyššího vrcholu Smrku byla součástí niského knížectví, které spravovali vratislavští biskupové, jihozápadní úbočí klesala do kladské kotliny, jež byla zájmovou sférou českých panovníků. Jižní část Rychlebských hor, vklíněná mezi mohutnější horstva Jeseníků a Králického Sněžníku, patřila již Moravě.

Život obyvatel na hranici nebyl jednoduchý.

Foto: Miroslav Trávníček

Po dlouhá staletí tvořil pás Rychlebských hor pomyslnou hradbu mezi zeměmi českých Přemyslovců a polských Piastovců. Teprve otec vlasti Karel IV., jehož lucemburský rod na pražském trůně nahradil starobylou dynastii sahající až k mytickému Přemyslu Oráčovi, začlenil Slezsko pod svrchovanost českých panovníků. Pohraniční pohoří tak přestalo být místem, kudy procházely znepřátelené válečné družiny. Sounáležitost Slezska s českou korunou, která trvala téměř čtyři staletí, ukončila touha pruského krále Fridricha II. po bohaté kořisti v časech, kdy mladičká Marie Terezie po nástupu na vídeňský trůn neměla sílu udržet habsburské dědictví. Rychlebské hory se opět staly pohraničním pohořím, oddělujícím říše středoevropských Habsburků a pruských Hohenzollernů. Zatímco na severovýchodě zůstala po rozdělení niského knížectví jen nevelká část rakouského Slezska, tvořící současný okres Jeseník, jihozápad spolu s Kladskem ovládlo Prusko. Beze změny zůstala pouze zemská hranice s Moravou.

Rychlebské hory od Annína.

Foto: Miroslav Trávníček

Pohoří osídlené převážné německy hovořícím obyvatelstvem tvořilo po roce 1918 hranici mezi nově vyhlášeným Československem a Německem. Po dvou dekádách bylo sice na sedm let uchváceno Velkoněmeckou říší, ovšem v roce 1945 se opět stalo státní hranicí, oddělující obnovenou Československou republiku od Polska, jež po druhé světové válce získalo za svá východní území přenechaná Sovětskému svazu náhradou Slezsko a Kladsko.

Němí svědkové minulosti.

Foto: autor publikace

Tento stav se do současnosti nezměnil. Větší část Rychlebských hor se rozkládá na území jesenického okresu, menší zasahuje na sever šumperského okresu, dohromady pak leží v Olomouckém kraji.

Bezejmenné pohoří

Hory schoulené ve stínu mocných sousedů, Jeseníků a Králického Sněžníku, dlouho neměly ani název a tvořily bezejmenný horský pás na zemských hranicích. Obrat nastal až v souvislosti s mocenskými změnami v polovině 18. století, kdy s vytyčením nové státní hranice mezi Rakouskem a Pruskem potřebovali kartografové pohoří nějak pojmenovat. Zprvu použitý název Hraniční hory (Grenzgebirge), vycházející ze starších dobových pojmenování, však nezněl nijak originálně a teprve v první polovině 19. století byla severní část Hraničních hor označena jako hory Rychlebské (Reichensteiner Gebirge) podle městečka Rychleby (Reichenstein, dnes Złoty Stok v Polsku). Posléze byl tento název vztažen na celé pohoří vybíhající jak v horském pásu na severozápad do Javornického výběžku, tak pro severovýchodní rozsochu uzavírající kotlinu kolem povodí Staříče a Bělé ze severu.

Rychlebské hory z rozhledny na Borůvkové hoře, v pozadí Hrubý Jeseník.

Foto: Miroslav Trávníček

Geologické poměry

Stejně složitý jako vývoj názvu byl i proces vlastního zrodu Rychlebských hor, pro které je charakteristická velká pestrost geologické stavby se zastoupením hornin vyvřelých, usazených i přeměněných. Vlastní horotvorný proces se odehrával v dlouhém období 70 milionů let v druhé polovině prvohor. K dotvoření konečné podoby pohoří došlo v mladších třetihorách, kdy v sudetském okrajovém zlomu došlo k zaklesnutí zemských ker a k vyzdvižení pásu Rychlebských hor nad okolní území položená severněji. Základním stavebním kamenem hlavního pásu pohoří mezi Bílou Vodou a Pomezím je pestrá škála metamorfovaných hornin, hlavně ortorula, svor a amfibolit s malými tělesy mramoru. Pouze na severozápadním úbočí Sokolského hřbetu převládá žula. Ve třetihorách došlo u severovýchodního úpatí Rychlebských hor rovněž k ukládání četných usazenin ve formě jílů, písků a štěrků. Pozůstatkem této činnosti byla dnes již vytěžená lignitová sloj u Uhelné.

Do vývoje Rychlebských hor ve čtvrtohorách zasáhly doby ledové, přičemž ve fázi největšího zalednění dosahoval ledovec ze Skandinávie až po severní úbočí Rychlebských hor a dopravil pod ně pestré společenstvo hornin pocházejících ze severu Evropy. Vedle četných „bludných“ balvanů, souvků, tvořených převážně žulou růžového, červeného až červenohnědého zabarvení, se jednalo i o pazourky z oblastí Baltského moře. Roztávání ledu na konci každé doby ledové uvolňovalo značné množství vody, která se vsakovala do puklin v horninách a v mramorových vrstvách vytvářela krasové systémy typické pro Rychlebské hory.

Geologicky poněkud odlišně od zbývající části hor proběhl vývoj Sokolského hřbetu, který tvoří samostatnou rozsochu vybíhající severovýchodním směrem. Jeho jihovýchodní část je tvořena především metamorfovanými usazeninami a vyvřelinami devonského moře, zatímco v severozápadní části jde o žulové vyvřeliny, jež utuhly v prvohorách z magmatu hluboko pod zemským povrchem.

Nerostné bohatství

Dobývání pokladů ukrytých pod povrchem země má v Rychlebských horách velmi bohatou historii. Už ve středověku probíhala v různých lokalitách těžba drahých kovů, přičemž nejbohatší naleziště zlata se nacházela na severním okraji pohoří u městečka Złoty Stok. Po vyčerpání zlatorudných žil a nepříliš úspěšných pokusech o dobývání stříbra v Račím údolí se zájem horníků soustředil na arsenopyrit, který v druhé polovině 19. století doplnila těžba magnetitu a hematitu v Hraničné. Nová etapa dobývání nerostného bohatství odstartovala koncem 50. let 20. století. Znovu aktivováno bylo naleziště železné rudy v Hraničné a v Zálesí u Javorníku se rozběhla těžba smolince. Obě ložiska však měla poměrně malou vydatnost, a tak během jediné dekády došlo k jejich vytěžení a následné likvidaci.

Z nerudných surovin měla největší význam těžba mramoru v řadě ložisek od Bílé Vody po Horní Lipovou. Jeho naleziště se nacházela na četných místech v severní a východní části pohoří. Dokladem intenzivního dobývání a zpracování této horniny jsou vedle opuštěných lomů rovněž pozůstatky šachtových vápenek z 19. století, které se paradoxně dochovaly až do současnosti (na rozdíl od pozdějších modernějších kruhových vápenek). Počet aktivních lomů v druhé polovině 20. století citelně poklesl, v současnosti probíhá intenzivní exploatace mramoru, který je následně zpracováván v drtírně na Pomezí, hlavně v lomech na Smrčníku.

Lom na Mramorovém vrchu.

Foto: Miroslav Trávníček

Významnou roli na severním úpatí Sokolského hřbetu hrála těžba žuly, ovšem i v případě této horniny se intenzita dobývání v druhé polovině 20. století výrazně snížila. V minulosti rozsáhlá těžba grafitu probíhala na jižním okraji pohoří v oblasti Malého a Velkého Vrbna a pouze lokální význam měla nevelká ložiska lignitu v Uhelné nebo čediče v Zálesí.

Rozvodí

Rychlebské hory jsou součástí hlavního evropského rozvodí Odra–Dunaj, přičemž dělicím místem je nejvyšší hora Smrk. Všechny potoky a říčky pramenící v severní a východní části pohoří patří do povodí Kladské Nisy, která je levostranným přítokem Odry. Většinou se jedná o drobné vodní toky, z nichž nejvýznamnějším je říčka Vidnávka pramenící pod Studničním vrchem. Část Rychlebských hor, rozkládající se jižně od Smrku, odvodňují nevelké vodní toky vtékající na své pouti do řeky Moravy, jež je levostranným přítokem Dunaje.

Vodních nádrží je v Rychlebských horách poskrovnu. Drtivá většina z nich vznikla uměle lidskou činností. Za účelem chovu ryb byla vybudována kaskáda rybníků pod severním úpatím Sokolského hřbetu, další vodní plochy vznikaly druhotně jako následek těžby. Jedná se především o zatopený lignitový důl u Uhelné, jezero v Písečné vzniklé po těžbě štěrkopísku nebo řadu menších vodních ploch vytvořených zatopením opuštěných žulových lomů, které svojí jedinečností a krásou patří k nejzajímavějším přírodním úkazům Rychlebských hor.

Zatopený lom Rampa v Černé Vodě.

Foto: autor publikace

Povodně

Povodňové situace v zimním období, kdy při vysoké sněhové pokrývce dojde k prudkému zvýšení teplot kombinovanému s intenzivními dešťovými srážkami, se v Rychlebských horách téměř nevyskytují. Mnohem nebezpečnější jsou však letní povodně, které lze rozdělit na dva základní typy.

První vzniká při déletrvajících intenzivních srážkách. K této situaci dochází při setrvání tlakové níže nad určitým územím a srážky přitom bývají výrazně zvyšovány návětrným efektem pohoří. Zhoršení vývoje povodňového stavu je způsobeno jak velkým plošným rozsahem srážek, tak i předchozím nasycením povodí. Tento neobvyklý stav nastal v Rychlebských horách (a také na dalším území severní Moravy a přilehlé části Slezska) v roce 1903 a poté na počátku července roku 1997, kdy nad Alpami vznikla velká tlaková níže, která jen velmi zvolna postupovala k severovýchodu. Nad východní částí České republiky a přilehlými oblastmi Polska se zastavila a zůstala po dva dny téměř nehybná, přičemž ji po celou dobu provázely výrazné srážky. Největší škody napáchaly srážky na návětrné, tj. jihozápadní straně Rychlebských hor, kde v řekách na jejich úpatí (Biała Lądecka, Branná aj.) došlo ke kumulaci abnormálně vysokých průtoků s extrémními přítoky z Jeseníků a Králického Sněžníku.

Situaci na Białe Lądecké v městech Stronie Śląskie a Lądek-Zdrój výrazně zhoršilo přelití přehradní hráze na říčce Morawce, která přiváděla vody od pásma Králického Sněžníku, a protržení hrází několika rybníků na potoce Młynówka. Průtok na Białe Lądecké dosahoval v kritických hodinách až 500 m3, což byl stošedesátinásobek běžného stavu. Dravý živel zlikvidoval většinu mostů, lávek, komunikací a domů kolem řeky a v městě Stronie Śląskie si vyžádal také jednu lidskou oběť. Pod Radochowem, kde se údolí Biały Lądecké výrazně rozšiřuje, došlo k rozlivu řeky a zatopení řady objektů ve vesnicích nacházejících se v této oblasti. Povodeň narušila elektrické a telekomunikační sítě, kontaminovala zdroje pitné vody a poškozením silničních a železničních komunikací zcela odřízla obce a města v povodí Białe Lądecké od okolního světa. Obdobná situace nastala také v povodí Branné, kde však hlavní dopad stoleté vody pocítily především obce ležící níže na toku této říčky za jižní hranicí Rychlebských hor.

Jen o něco mírnější průběh měly dopady extrémních srážek na závětrné straně Rychlebských hor, kde sice na vodních tocích stékajících k severovýchodu došlo v horských údolích ke stoletým průtokům a velkým materiálním škodám, souhrny srážek zde však byly přece jen o něco nižší než na opačné straně pohoří.

Druhou variantou letních povodní jsou povodně přívalové, kdy v silných bouřkových lijácích může spadnout jeden až dva milimetry srážek za minutu (jeden až dva litry vody na metr čtvereční za minutu). Takovéto lijáky obvykle netrvají dlouho a za několik minut se přesunou jinam nebo ustanou. Avšak v určitých případech se mohou na delší dobu zastavit na jednom místě. Trvá-li intenzivní liják více než 10–20 minut, dochází již k významnějšímu povrchovému odtoku. Skutečné nebezpečí nastává v těch případech, kdy silný déšť trvá hodinu či déle. Pak může na jednom místě spadnout i přes 100 mm srážek.

Důsledkem této situace bývá prudké, krátkodobé rozvodnění malých potoků nebo i jinak suchých koryt bez trvalého toku během několika desítek minut. Na provedení případných protipovodňových opatření není téměř žádný čas a rozhoduje úroveň trvalé připravenosti. Největší problémy při těchto druzích povodní způsobuje velká dynamická síla vody a jí unášeného materiálu. Situaci nezřídka komplikují nedostatečně kapacitní nebo zanesené propustky a mostky, za nimiž se voda vzdouvá. K přívalovým povodním dochází v Rychlebských horách obvykle v období od května do srpna, zpravidla v pozdějších odpoledních hodinách, večer nebo v první polovině noci.

Tato situace nastala v Rychlebských horách např. v noci z 26. na 27. června 2009, kdy silný přívalový déšť znamenal prudký vzestup hladin potoků a říček pramenících na severovýchodních svazích pohoří. Následovala blesková povodeň, která měla na svědomí dva lidské životy. V povodí Vidnávky a Vojtovického potoka napáchala dokonce ještě větší škody než události v roce 1997, neboť přívalová vlna přišla v noci a naprosto nečekaně.

Flóra a fauna

Až do středověku bylo území Rychlebských hor téměř souvisle zalesněné. Teprve s nástupem kolonizace v 13. století došlo k jeho postupnému odlesňování, nejprve v podhůří, později i ve vyšších nadmořských výškách. Celé hory vyjma nejvyšších poloh Hornolipovské hornatiny se poměrně zalidnily a plochy původních polností a luk byly mnohonásobně větší než dnes. Intenzivní zemědělské činnosti nahrávaly i klimatické podmínky, které zejména na severovýchodní závětrné straně Travenské hornatiny umožnily pěstování žita, ovsa a později i brambor ve značných nadmořských výškách. O souboji předchozích generací s kamenitou půdou dodnes svědčí pozůstatky četných kamenic, zatravněných polností nebo nálezy dříve pěstovaných, dnes však již zplaněných rostlinných druhů jako mařice vonná nebo všedobr lékařský.

Podzimní bučiny na Lví hoře.

Foto: Miroslav Trávníček

Po druhé světové válce proběhl v souvislosti s vysídlením původního německého obyvatelstva zcela opačný proces a řada původně obdělávaných ploch byla zalesněna. V rámci Československa tak došlo k vytvoření unikátního, poměrně rozsáhlého lesnatého území, v němž přibližně třetinu tvoří čisté smrčiny, necelá desetina je čistých bučin a zbývající téměř dvě třetiny jsou pokryty smíšenými lesy. Na nejteplejších a nejsušších místech na úpatí závětrné severní části pohoří se vyskytují také doubravy promíšené s lipami a habry. Až na výjimky v podobě extrémních stanovišť (např. některé části Račího údolí) podléhal porost v minulosti lesnímu hospodaření.

Střevlík hrbolatý je celoevropsky chráněný druh.

Foto: Vít Slezák

V bylinném patře si zaslouží pozornost především lokality s výskytem vstavačovitých rostlin, botanicky zajímavé jsou též opuštěné vápencové lomy. Mezi nejvzácnější druhy rostlin patří bradáček srdčitý vyskytující se na nejvyšším vrcholu Rychlebských hor Smrku nebo jednokvítek velkokvětý rostoucí v Dlouhé dolině v Horní Lipové. Hořeček nahořklý a hořec křižatý roste v lomu Kukačka u Bílé Vody. Mnohem běžnější je například v lesích rostoucí lilie zlatohlavá.

Louky ve vrcholových partiích Travenské hornatiny.

Foto: Ondřej Kozák

V Rychlebských horách žijí zástupci běžné středoevropské lesní fauny, ze vzácnějších druhů je doložen výskyt jeřábka lesního, čápa černého nebo sýce rousného. V okolí vodních toků lze spatřit vydru říční, ropuchy obecné nebo vzácného střevlíka hrbolatého, přímo ve vodě pak raka říčního. Na loukách se ozývá chřástal polní. Velmi vzácná jsou pozorování rysa ostrovida a podle nejnovějších zpráv žijí v horách také vlci. Jeskyně krasového systému a některé štoly jsou zimovišti řady druhů netopýrů, včetně kriticky ohroženého vrápence malého.

Ohniváček modrolemý je častým hostem Rychlebských hor.

Foto: Vít Slezák

Návrh na zřízení CHKO Rychlebské hory

Rychlebské hory patří mezi území, u kterých Ministerstvo životního prostředí ČR v dlouhodobém horizontu zvažuje jejich zařazení mezi chráněné krajinné oblasti (CHKO). Z hlediska územního vymezení by plánovaná CHKO zahrnovala pouze přírodně cenné území s minimem sídelní zástavby. Jednalo by se hrubým odhadem o přibližně 15 000 ha, což by ji v rámci České republiky řadilo mezi menší CHKO. Z hlediska podílu zalesnění by však šlo o naprosto výjimečnou lokalitu. Již nyní se na území Rychlebských hor nachází Přírodní rezervace Račí údolí a dvě přírodní památky – Rašeliniště na Smrku a Vodopády Stříbrného potoka. Vyhlášení CHKO by navíc mohlo Rychlebským horám pomoci udržet charakter klidného a civilizací nepolíbeného místa bez předimenzovaných turistických středisek.

Proměny osídlení

Rychlebské hory zprvu tvořily součást neosídleného pohraničního hvozdu zvaného preseka, který byl pouze na několika příhodných místech narušen kupeckými stezkami, jež přes horská sedla zajišťovaly obchodní spojení mezi vyspělejšími oblastmi jižní a západní Evropy a severním pobřežím Baltu. Středověké kolonizaci území předcházela činnost prospektorů hledajících v klimaticky příznivých částech roku v údolí vodních toků drahé kovy. Vlastní osidlovací proces, který se naplno rozběhl ve 13. století, byl na severní straně hor iniciován vratislavskými biskupy, na jižní straně českými a moravskými Přemyslovci.

Zpočátku se proces osidlování soustředil na nižší oblasti horského masivu, postupně však pronikal i do vyšších nadmořských výšek, zvláště pak tam, kde založení sídelních jednotek souviselo s těžbou drahých kovů (Staré Město) nebo mělo strategický význam (Travná). V průběhu dalších století byly kolonizovány i vyšší horské partie v souvislosti s parcelací původních pastvin a klučením lesa. Většinou se jednalo o nevelké sídelní jednotky, které však často vznikaly ve značné nadmořské výšce (Hraničky, Kamenná) a byly osídleny převážně dřevorubci a drobnými chalupníky s nevelkou držbou půdy.

Kolorit kraje konzervativních horalů vyznávajících hlubokou víru byl po druhé světové válce zpřetrhán odsunem původního německého obyvatelstva. Tato dramatická změna s sebou přinesla výrazný pokles počtu obyvatel a zánik celé řady horských osad v následujících desetiletích. Zároveň vedla k zalesnění většiny původních polností, což je dobře patrné díky původním kamenicím (agrárním haldám) na okrajích bývalých polí převrstvených v převážné míře smrkovou monokulturou. Mnohé, do té doby plnohodnotné obce zachránil před zánikem zrod chalupářství. Výjimku tvořily sídelní jednotky ležící na jižní straně hor v oblasti, jež byla z vnitrozemí lépe dostupná a měla šanci k proměně na lyžařská a turistická střediska.

Agrární haldy v zalesněné krajině jsou svědectvím původního zemědělství.

Foto: Ondřej Kozák

Demografický propad osídlení Rychlebských hor však s sebou přinesl i některé pozitivní skutečnosti a jen díky němu severní část pohoří ležící v odlehlém koutu Česka zůstala oázou nedotčené přírody.

Tři v jednom

Rychlebské hory se dělí na tři základní části.

Nejvyšší je Hornolipovská hornatina, která se rozkládá v jihozápadní části pohoří. Kladským sedlem je oddělena od masivu Králického Sněžníku a Ramzovským sedlem od Jeseníků. Leží v ní nejvyšší hora Rychlebských hor Smrk (1 127 m n. m.).

Travenská hornatina s charakteristickým Špičákem (952 m n. m.) a magickou Borůvkovou horou (899 m n. m.) navazuje na Hornolipovskou hornatinu v sedle Peklo a tvoří sice nejnižší, ale nejdelší část Rychlebských hor, přičemž její hlavní hřeben kopíruje státní hranici až k Bílé Vodě a na polském území volně pokračuje jako Góry Złote.

Třetí část Rychlebských hor tvoří Sokolský hřbet, jenž vystupuje kolmo od hlavního hřebene k východu. Od Hornolipovské hornatiny je oddělen sedlem Na Pomezí a jeho nejvyšším bodem je Studniční vrch (992 m n. m.), pod kterým se rozkládají proslulé vodoléčebné lázně založené Vincenzem Priessnitzem.