Přeložila:

IVANA DRESIA

Ilsa Madden-Mills: Kráska a hráč

Vydání první

Copyright © 2022 by Ilsa Madden-Mills

This edition is made possible under a license arrangement originating with

Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson

Agency s. r. o.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2605. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Beauty and the Baller vydaného nakladatelstvím Montlake, Seattle v roce 2022

Český překlad © 2023 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Hang Le

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2091-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2092-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Ilsa Madden-Mills

Kráska a hráč

1. kapitola

Ronan

„Hej, nekoupil sis jednou nějakej plakát Hvězdnejch válek za… dvacet táců nebo tak něco?“ zeptá se mě Tuck, když sebou plácne vedle mě ke stolu pro osm lidí, kde sedím sám. Je po večeři a většina hráčů se odebrala na taneční parket, aby si zatančili se svými partnerkami.

„Mám dva, Skrytou hrozbu a  Posledního z Jediů . Proč se ptáš?“ utrousím a dopíjím svou čtvrtou nebo pátou whisky, která mě příjemně hřeje v krku. Místnost se ještě netočí, což znamená, že jich budu potřebovat víc. Je třeba velké množství alkoholu, abych alespoň na chvíli zapomněl, že moje kariéra v NFL skončila a moje snoubenka je mrtvá.

„Ty vole… posloucháš mě vůbec?“

Snažím se soustředit na Tucka. „Jo, jasně.“

Zazubí se. „Fajn. Takže právě se tady objevila přímo dokonalá žena pro tebe. Něco jako dar z nebes. Musíme vymyslet plán.“

„Vážně?“ Povytáhnu obočí.

„Slyším v tvým hlase sarkasmus. Ale no tak, copak bych lhal svýmu nejlepšímu kámošovi?“

„Je voda mokrá?“

Říká něco dalšího, nejspíš nějaké moudro, ale už ho nevnímám, protože mě upoutal smích nějaké ženy v tanečním sále, lehký a bezstarostný. Zavírám oči a zprudka se nadechnu. Na vteřinu mám pocit, že to zní jako Whitney. I když jsem občas otupělý, neustále se objevují drobnosti, které mě pronásledují. A to, že nemůžu hrát fotbal? Bolí to, jako by se do mě zarývaly ostré žiletky. Sotva dokážu dýchat, když můj tým nastupuje na hřiště beze mě.

Zamávám na číšníka a objednávám si další drink.

Kývne hlavou, nalije whisky a pak mi ji přinese. Zhluboka se napiju, zatímco mě Tuck sleduje nesouhlasným pohledem.

„Nikdy jsi nepil, Ronane. Nemyslíš, že už máš dost?“

Ha. Tohle není nic ve srovnání s těmi rány, kdy se probudím a nemůžu si vzpomenout na detaily z předchozí noci. „Tak co je s tou holkou? Proč si myslíš, že je pro mě dokonalá?“

„Podívej se sám,“ řekne a naznačí hlavou směr za mými zády. „Neuvěříš, co má na sobě. Otoč se a podívej se trochu víc doleva.“

S těžkým výdechem si uvolním kravatu, obrátím se na židli a rozhlédnu se po místnosti. Zaměřím se na dívku, která stojí asi šest metrů ode mě, a zalapám po dechu, když na mě to, co vidím, zapůsobí v plné síle.

No teda.

Není možné, aby ji někdo přehlédl. Ne v tomhle oblečení.

Co ji to k sakru napadlo?

„Nejspíš sem odněkud zabloudila, co myslíš?“ zašeptá Tuck.

„Hmm,“ zamumlám a přejíždím ji očima.

Vysoká, se světle popelavými vlasy a v kostýmu princezny Leii – přesněji řečeno oblečená jako otrokyně, když ji zajal Jabba Hutt. Má na sobě jen zlaté bikiny s červenou průsvitnou bederní rouškou. Dokonce má stejný pletený cop a zlatý náhrdelník ve tvaru uzlu. Počínaje velkým kovovým náramkem ve tvaru hada a konče zelenými šněrovacími botami její kostým rozhodně nebude jednou z těch laciných napodobenin z halloweenských obchodů. Je zatraceně dokonalý a ona v něm vypadá ještě líp než Carrie Fisherová v Návratu Jediho.

Tuck tiše hvízdne. „Jen tak si to přitančí do toho nejluxusnějšího hotelu ve městě a vpadne přímo do jámy lvové, mezi všechny ty lidi v oblecích a róbách. Úplně všichni na ni zírají. A moment… Zdá se, že se to někomu nelíbí…“

Hlas se mu vytratí, když se k dívce přiblíží černě oděný člen ochranky s psací podložkou v ruce a sluchátky v uších. Začne na ni něco štěkat a mračí se jako čert. Ochranka na našich akcích bývá přísná. Někteří šílení fanoušci udělají cokoliv, aby se dostali ke svému oblíbenému týmu.

Jenže ona nevypadá jako bláznivá fanynka. Ty mívají na sobě trička s našimi logy a vykřikují jména svých oblíbených hráčů.

Zdá se, že sem jen odněkud zabloudila.

Tuck ztiší hlas. „Každou chvíli ji vyhodí – nebo zatknou. Něco takovýho už se stalo několikrát. Potřebuje Hana Sola, aby ji zachránil.“

Otočím se k němu. „To sotva.“

Pokrčí rameny. „Je to tvůj typ – zjevně má ráda Hvězdný války, navíc je to blondýnka a dáma v nesnázích.“

„Nemám zájem.“

„Lžeš,“ říká Tuck. „Vsadím se, že se ti nepodaří získat její číslo.“

Opřu se na židli a zakroutím hlavou. Než to s Whitney začalo být vážné, soutěžili jsme v barech o to, kdo z nás dvou získá víc telefonních čísel od holek. Ježíši. Připadá mi to jako před milionem let.

„Ty si nedáš pokoj, co?“ zeptám se. „Snažíš se mě motivovat, abych se posunul dál?“

„Už je to skoro rok, co…“

„… co se stala ta nehoda,“ dokončím za něj. „Výročí její smrti je za čtyři dny.“

„Je mi to moc líto.“ Povzdechne si a odvrátí pohled. Ale pak se opře rukama o stůl, a když se ke mně znovu otočí, ve tváři má vážný výraz. „Podívej. Prostě mi chybíš, jasný? Sakra. Mluvím jako hloupá školačka. Jenže… ty se mi pořád vyhýbáš. Svýmu nejlepšímu kámošovi. A piješ. Nebo spíš chlastáš.“ Prohrábne si rukou rozcuchané pískově hnědé vlasy a povzdechne si. „Vážně je mi to moc líto, chlape. Ale o mě nejde, nedokážu si ani představit, čím si procházíš. A to, co se stalo Whithney…“

Zírám na stůl a hlavou se mi honí jeho slova. Má pravdu, jsem na temném místě, v pekelné jámě, a toužím z ní vylézt. Občas mám pocit, jako by ve mně nezůstalo už vůbec nic z mého starého já. Žádná jiskra. Žádná naděje. Žádná radost. Celou sezonu jsem proseděl na lavičce zraněných, a to jen díky tomu, že můj tým choval úctu k mé minulosti. Všichni věděli, že už nikdy nebudu hrát. Nechtěl jsem ani jít na tuhle oslavu konce roku, ale nakonec jsem se sem dovlekl. Potřebuju něco, cokoliv, co by otupilo tu bolest v mé hrudi.

„Náš tým nebude bez tebe už nikdy stejnej jako dřív,“ říká mi Tuck. „Možná kdybys pravidelně chodil na rehabilitace, zkusil nějakou jinou fyzioterapii…“

„Už jsem zkoušel všechno, Tucku.“ Podstoupil jsem dvě operace a rehabilitace s těmi nejlepšími lékaři na světě – a to bylo jenom kvůli mému kolenu. Kvůli obličeji jsem absolvoval spoustu dalších zákroků.

Nahlas si povzdechne. „Ale ty víš, že ti nedám pokoj, že jo?“

Nakloním k němu svou skleničku. „Známe se devět let a za tu dobu jsem ani jednou nezažil, že bys sklapl.“

V jeho tváři se objeví dychtivý výraz a pak vyhrkne: „Mám pro tebe takovej návrh. Dobře? Jako za starejch časů. Ty ji zachráníš před ochrankou, pokecáš s ní a získáš její číslo a já ti za to umeju tvoje fáro a dovolím ti, aby ses se mnou vyfotil, dal to na Instagram, nebo cokoliv budeš chtít. A pokud se s ní dostaneš někam dál,“ – blýskne po mně záludným úsměvem – „jako že ji třeba políbíš, tak to už bude jen třešnička na dortu. Tak co, bereš? Ty přece nepotřebuješ žádný rady, jak sbalit ženskou, že ne?“

Přimhouřím oči. „Ne.“ Od svých čtrnácti let jsem byl fenomén mezi quarterbacky. Holky mě zbožňovaly.

Ale to už je dnes minulost.

Zachytím za ním svůj odraz v zrcadle a vidím jizvy na levé straně obličeje. Zubaté a růžové, ta nejdelší začíná u spánku, táhne se kolem ucha až k linii čelisti a končí uprostřed krku. Je dlouhá čtyřicet centimetrů a jen půl centimetru od tepny. Další jizvy hyzdí mou tvář jako klikaté pavučiny na stejné straně obličeje a pak se ztrácí v tmavých vlasech. Loni jsem měl vlasy vyholené kolem uší a nahoře delší ve stylu pompadour, ale teď už mi dorostly až po bradu. Většinu jizev však nedokážou skrýt. Minulý týden mi jeden z trenérů přinesl domů nějaké osobní vybavení, které jsem si nechal na hřišti. Když jsem otevřel dveře a on zblízka uviděl můj obličej… ucukl. Nejspíš bych si na to měl zvyknout, protože ty jizvy už nikdy nezmizí. Palcem si masíruju tu nejdelší.

„Díky nim působíš nebezpečným dojmem,“ prohlásí Tuck.

„Jo, jako Frankensteinovo monstrum – pohled pro bohy.“ Vyprázdním sklenici a postavím ji na stůl.

„Tak jo, kámo, jdeme na to,“ zvedne mě ze židle.

Trochu se zakymácím – ouha – ale pak se mi podaří získat ztracenou rovnováhu a zamračím se. „Kam ten spěch?“

Mávne nad tím rukou. „Poslouchej mě. Běž si promluvit s tou holkou. Udělej to pro svýho nejlepšího kámoše. Prosím.“ Udělá na mě psí oči.

„Ty seš kretén,“ uchechtnu se, ale podívám se na ni.

Zatímco diskutujeme, chlapík z ochranky si zavolal posilu. Odvedou ji do rohu poblíž východu a tam ji vyslýchají. Dívka má vystrčenou bradu a ve tváři vzdorovitý výraz. Po chvíli se jim vysmekne a rozhlíží se po místnosti. Její zrak přistane na mně, přilepí se ke mně očima. Rty se jí zvlní do zářivého úsměvu a celá její tvář se promění.

Tuck ze sebe vydá překvapený zvuk. „Vidíš to?! Ona tě zná! To je super!“ Plácne mě po zádech. „Běž pro ni, tygře. Tak utíkej!“

„Nikam nejdu,“ zamumlám.

Ale pak jí ten chlap z ochranky položí svou masitou ruku na paži a napůl ji táhne ke dveřím.

„Sakra,“ vydechnu, když se ve mně probudí záchvěv ochranitelství. Zhluboka se nadechnu, setřesu Tucka a začnu se prodírat davem. Mírně se nakláním doprava, abych kompenzoval bolest na levé straně.

„No konečně, vole!“ volá za mnou Tuck. „Zachraň princeznu!“

Ignoruju ho.

Jenom zjistím, o co jí jde, a to je všechno.

Možná se mi podaří dostat ji odsud, aniž bychom způsobili nějaký rozruch. Vyrůstal jsem se dvěma mladšími sestrami a existuje dlouhý seznam eskapád, před kterými jsem je zachránil. Zatraceně, vždyť jsem je z poloviny vychovával. Tak co je špatnýho na tom pomoct princezně? Aspoň se bude něco dít a Tuck mi dá konečně pokoj.

Když se k ní přiblížím, diskutuje s tím chlapem, který ji drží za ruku. Znovu se jí podaří vymanit se z jeho sevření a pak se rozběhne přímo ke mně. Rozparky na sukni odhalují její dlouhé, vypracované nohy. Ochranka je jí v patách, ona se však ani neohlédne. Drží se zpříma a její kroky jsou sebejisté, zatímco mě zdraví úsměvem, který říká: „Tebe znám!“

Setkáváme se uprostřed sálu mezi tanečníky a pod jedním z velkých lustrů a já pokynu hlavou dvojici za ní.

„Klid, hoši. Je tady se mnou.“

Pokrčí rameny a loudají se pryč. Jsem si jistý, že na večírcích NFL už museli zažít mnohem větší šílenosti.

Zatají se mi dech, když se na ni podívám zblízka. Předtím od stolu jsem na ni tak dobře neviděl, teď mám však pocit, jako by ztělesňovala všechno, co se mi na ženách líbí: vysoká, blonďatá, obličej ve tvaru srdce, safírové oči, bujné křivky. A k tomu ten kostým…

Jako by ožily moje pubertální fantazie.

Uchopí obě moje ruce do svých a ten prostý dotek způsobí, že mi naskočí husí kůže. To jsem nečekal.

„Ronane,“ zašeptá.

Fajn, zná moje jméno – to mě nepřekvapuje.

„Ahoj, ehm…? Co tady děláš?“

„Musíš mi pomoct,“ prosí mě dramaticky. „Jsi moje jediná spása… Jediná možnost, jak zachránit vesmír.“

Musím se začít smát. „Mluvíš úplně jako Leia v Hvězdných válkách.“

Nakloní se ke mně a její prsty se roztančí po mém saku, začnou hladit černou látku a nakonec přistanou na klopách. „Líbí se mi tvůj oblek. A jak se tobě líbí můj kostým?“

Kloužu očima po měkkých křivkách jejího těla a můj zrak se zastaví na jejích ňadrech v bikinách. Postupně přesunu pohled k hladké linii jejího krku a k tmavému obočí, které jí rámuje oči a kontrastuje se světlými vlasy. I bez toho sexy oblečku je to rozhodně ten typ dívky, za kterou se každý normální muž na ulici otočí. Postava ve tvaru přesýpacích hodin, klasické krásné rysy a dokonalé, smyslné rty.

„Moc hezký,“ zamumlám.

„Na tuhle sukni bych si dokázala zvyknout.“ Rozvlní boky a tenká látka se jí roztančí kolem stehen.

„Říká se tomu bederní rouška.“

„Vážně? To si musím zapsat.“ Se šibalským, ale sladkým úsměvem se zatočí, pak se zastaví přede mnou a položí mi ruku na srdce.

„Copak?“ zeptám se.

„Nemůžu tomu uvěřit. Tys mě opravdu přišel zachránit.“

Koutky úst se mi zvlní do úsměvu. „Tebe a celý vesmír.“ Rozhlédnu se po místnosti. „Můžu tě někam doprovodit?“

Ve tváři se jí mihne zklamání, než se jí ten výraz rychle podaří skrýt. „Ani ne. Díky, jsem v pohodě. Bylo od tebe hezké, žes mi přišel na pomoc. Už půjdu, jen jsem se chtěla zastavit a podívat se…“ Odmlčí se a chvíli to vypadá, že nad něčím přemýšlí, ale pak se jen smutně usměje. „To je jedno. Ještě jednou díky a sbohem, Ronane.“

Když se obrátí k odchodu, chytím ji za ruku. „Počkej.“

Nevím, proč se ji pokouším zastavit, ale…

Naše oči se setkají a uplyne několik okamžiků, než se znovu spojí i naše ruce. Instinktivně ji palcem pohladím po dlani.

Její rty se roztáhnou do úsměvu a její oči se rozzáří.

Zhluboka se nadechnu. Tohle mi chybělo. Vidět v ženských očích touhu, a ne soucit.

Ztěžka polknu. Od té doby, co Whitney odešla, jsem s nikým nebyl. Ne že bych neměl dostatek příležitostí, Tuck mě většinou s někým seznámil a ty holky se mi samy nabízely, ale moje tělo – a moje srdce – na to nebylo připravené.

Už je to celá věčnost, co jsem flirtoval s nějakou dívkou, ale…

Sklopím víčka a přitáhnu si ji k sobě blíž, až se naše hrudníky střetnou. „Kdo jsi, krásko?“

Mezi námi se rozprostře ticho, husté a sladké. „Jsem tvoje.“

Zasáhne mě výbuch chtíče. V mém mozku se probouzí primitivní část mého já, ta, která instinktivně reaguje na boj a šukání. Tuhle chceš , žádá si. Vezmi si ji.

Není to ta správná dívka, křičí jiná část mého mozku, ovšem můj ukazováček už ji hladí po tváři. Ona mi vychází vstříc a tiše zasténá a mně se při její bezděčné reakci sevře hruď.

Chtěl jsi něčím zahnat smutek.

„Zatancuj si se mnou,“ zašeptá a nečeká na mou odpověď. Opře se čelem o mé rameno a její tělo se začne pohupovat do rytmu pomalé písničky, kterou pustil dýdžej.

Skloním hlavu a pohupuju se s ní, pomalu a zlehka. Moje ruce trochu váhavě sklouznou k jejímu pasu. Čas ubíhá, jako by byl ztěžklý očekáváním, co bude dál. Můj palec se dotkne jejích beder a krouží po hebké kůži. Je to moje nejoblíbenější místečko na ženském těle a já nedokážu odolat. Na okamžik se mi zatají dech, když se její prsty přesunou z mých ramen na záda a ona zesílí stisk. Potlačím zasténání. Doteky jsou jednou z věcí, které mi bolestně chyběly. Přímý kontakt kůže na kůži, pocit spojení.

Dýdžej teď pouští jednu pomalou písničku za druhou a my zůstáváme v objetí. Mám zavřené oči a moje tělo se uvolňuje. Dokonce ani moje koleno už tolik nebolí. Z hrudi se mi vydere dlouhý výdech, jak postupně mizí napětí několika posledních hodin. Bylo těžké sem přijít. Sedět u stolu s páry, vnímat jejich soucitné pohledy a znovu si uvědomovat, že jsem sám.

Pravda je, že mě nejvíc sžírají noci. Je mi nanic z toho, že je musím trávit sám.

Matně, jako v oparu, si uvědomuju, že právě hrají „Say You Won’t Let Go“ od Jamese Arthura, píseň o spojení dvou lidí… Možná je to znamení.

Její rty se téměř váhavě dotknou mého krku. Pak se odváží a políbí mě na hrdlo. Cítím, jak mým tělem projede elektrický výboj, a pohrávám si s horní částí její bederní roušky. Zasunu prsty pod látku a dotknu se křivky jejího zadečku. Srdce se mi rozbuší, když zareaguje tím, že vsune stehno mezi moje nohy a začne se třít o vybouleninu v mých kalhotách.

Okamžitě se mě zmocní silný chtíč.

Přestávám tančit a moje ruce kloužou po jejích pažích nahoru, až ke krku. Když se jí podívám do obličeje, vidím rozšířené zorničky a tváře zrudlé touhou.

Není to jedna z těch Tuckových pařmenek, které se mnou jen flirtují a snaží se být milé.

Její signály jsou jasné a nezaměnitelné.

Nečekal jsem, že to přijde, ale…

„Nechceš odsud vypadnout?“ zeptám se chraplavým hlasem. „Třeba se trochu líp poznat, hmm?“

Ví, co mám na mysli. Jen ona a já, jedna noc…

Její růžový jazyk se vymrští a olízne buclatý spodní ret. „Fajn.“

„Dobře,“ zapředu, když se palcem dotknu jejích úst.

Vezmu ji za ruku a zamířím k východu. Procházíme mezi tanečníky a opouštíme taneční sál. Hala je plná lidí a my se kolem nich proplétáme se skloněnými hlavami. Dělám to proto, aby mě nikdo nepoznal; zdá se, že ona to chápe.

S každým dalším krokem vzduch kolem nás řídne a já cítím tlak na hrudi. Nejsem si jistý, jestli je to proto, že se jedná o impulzivní rozhodnutí, kterého budu zítra nejspíš litovat, nebo jestli je to kvůli ní. Nastoupíme do výtahu a já zmáčknu tlačítko pro nejvyšší patro a pak ji přitlačím ke stěně. Slova mi připadají zbytečná, když bořím nos do její šíje. Voní svěže a sladce, připomíná mi to jablka, a já už se nemůžu dočkat. Tu holku vůbec neznám, neznám dokonce ani její jméno, ale je mi to jedno. Nic na světě mě nedokáže zbavit té temnoty uvnitř, dokonce ani alkohol, ovšem chci se alespoň na chvíli ponořit do této krásné ženy, aby mi to přineslo dočasné zapomnění.

Vzhlédne ke mně. „Já – normálně to nedělám…“

Umlčím ji tím, že přitisknu prst na její rty. „Chystám se tě políbit. Je to v pořádku?“

Přikývne.

Skloním se k jejím ústům a náš dech se propojí. Vychází mi vstříc. Zachvěju se, když se ve mně probudí hladová touha. Nepřeju si nic jiného než cítit její tělo pod sebou. Prozatím se ovládnu a prozkoumávám její ústa. Zatají dech, když ji svými zuby zatahám za spodní ret a pak ho jemně políbím. Poté se přesunu k uchu a zlehka se zakousnu do jejího lalůčku.

„Já to normálně taky nedělám,“ vydechnu.

Později si ode mě vezme kartu a otevře dveře. Vcházíme do předsíně a ona si prohlíží střešní apartmá, které jsem si pronajal na dnešní noc. Zařízení je převážně bílé, jen v obývacím pokoji je černý plynový krb. Z oken je nádherný výhled na Manhattan, kterým se nechává unášet, ale můj pohled směřuje do kuchyně… a na lahev whisky.

Nabídnu jí skleničku a ona odmítne. Naliju si drink pro sebe a pak se přesuneme do ložnice, kde už na nočním stolku stojí prázdná lahev. Tuck měl pravdu v tom, že jsem nikdy nebyl pijan. Celé roky jsem si kladl vysoké cíle, studoval jsem a učil se být skvělým lídrem a tím nejlepším quarterbackem pro svůj tým, tlačil jsem své tělo na hranice možností, správně jsem jedl a jen zřídkakdy konzumoval alkohol. Byl to život, který jsem miloval.

Vyhrál jsem tři Super Bowly v řadě.

A vida, jak jsem dopadl.

Nastává okamžik jasnozřivosti, kdy moje mysl přemítá o tom, jestli to byl dobrý nápad přivést si sem tuhle dívku. Zítra se mám setkat s Whitneyinými rodiči…

Rychle tu myšlenku zapudím.

Ona mi věnuje úsměv, z něhož se mi na okamžik zastaví srdce, a předvede před oknem piruetu. Bederní rouška se zavlní kolem jejích vypracovaných stehen. Zopakuje svůj citát, tentokrát správně, a pak se smíchem přiznává, že nic jiného nazpaměť neumí. Já dopiju svůj drink a hned si nalévám další. Čas plyne rychle, ale zároveň pomalu, zatímco dívka tančí po místnosti. Neustále mluví a říká mi různé věci, možná i své jméno, avšak já jsem jako omámený jejím půvabem i tím, jak elegantně se pohybuje a jak při úsměvu špulí své svůdné, buclaté rty.

Opřu se o stěnu, abych získal stabilitu, a najdu na mobilu nějakou pomalou popovou písničku.

„Jsi neuvěřitelná,“ zašeptám jí do ucha, když se ke mně přiblíží.

Jak jsem se sem s tebou dostal? Jak jsi mě vůbec našla?

S rukama obtočenýma kolem sebe se začneme pohupovat, zatímco ona zpívá „I Knew I Loved You“ od Savage Garden. Má sytý hlas, každý tón je dokonalý a čistý. Je vážně dobrá. Nebo jsem možná opilý a všechno mi zní dobře.

Když písnička skončí, nastane ticho a my stojíme tváří v tvář a díváme se jeden na druhého bez pohnutí.

Vzduch kolem nás zhoustne.

Přivedl jsem ji sem, ale ona může kdykoliv odejít.

S tou myšlenkou propletu svoje prsty s jejími a zabořím obličej do jejího krku. Zhluboka se nadechnu a rozhodnu se, že tohle je moje druhé nejoblíbenější místečko na ženském těle. Vlastnicky spočívám rukama na jejích klíčních kostech a palci se otírám o její kůži.

„Zůstaneš se mnou, princezno?“

„Ano.“ Její pohled je pevný a jistý.

Nic víc nepotřebuju slyšet, okamžitě se jí snažím sundat kostým. Moje prsty však nemůžou najít všechny ty háčky a knoflíky a ona to udělá za mě. Rychle odhazuje horní díl bikin na zem a pak i ten spodní, čímž odhalí bílá krajková tanga. Posadí se na postel, rozváže tkaničky a sundá si vysoké zelené boty. Rozpustí si vlasy a bohatá hříva se jí rozlije po ramenou. Vyschne mi v krku, když tam tak bez ostychu sedí přede mnou. Není v tom žádná přetvářka. Je svůdná a dekadentní, ňadra má těžká, bradavky růžové. Křivka jejího štíhlého pasu přechází k plným bokům a dlouhým nohám. Nehty má nalakované třpytivou zlatou barvou…

Moje myšlenky se zastaví, když odhodí přikrývky na podlahu. Prostěradlo a polštáře nechává na posteli.

Hladina adrenalinu v mém těle stoupá. Vážně se to chystáme udělat. Já se to chystám udělat.

„Pojď sem,“ požádám ji tiše.

Vstane a přistoupí ke mně, svlékne mi sako a pak ho odhodí na židli.

Rozvazuje mi kravatu, zatímco já si trhám knoflíky na košili. Rozlétnou se po celé místnosti. Další na řadě jsou moje kalhoty, oba společně bojujeme se zipem. Sroluju si dolů boxerky a ona mě hned bere do svých rukou. Když se naše těla svalí na postel, z mé hrudi unikne táhlý hrdelní zvuk.

Zapomínám na bolest v koleni a přitisknu ji pod sebe. Vypadá křehce a zranitelně a ve mně se probudí alfa samec, aby ji ochránil. Zachytím pohled jejích safírových očí a něco v nich mi připadá až strašidelně povědomé. Něco jako stín bolesti.

Jemně se svým nosem dotknu jejího a pak ji něžně políbím. Chuť whisky se mísí s její sladkostí. Říkám jí, že je dokonalá a že je se mnou v bezpečí, že je moje. „A teď si tě vezmu,“ zavrním spokojeně.

„Ronane…“ Vjede mi rukama do vlasů a přitáhne si mě k sobě, aby mi vtiskla vlhký polibek s otevřenými ústy, který se rychle změní ve zběsilý. Rukou objímám jedno její prso a bradavku toho druhého nasávám do úst. Moje tvář s několikadenním strništěm se otírá o její jemnou kůži. Chutná jako… já nevím… jako radost.

Líbám ji po celém těle a moje ruce následují ústa. Dotýkám se křivek jejího pasu a vnitřní strany stehen – a pak se ocitnu v jejím klíně. Olizuju tu nirvánu a rukama se přidržuju jejích stehen, zatímco si ji vychutnávám.

Ona zasténá a zatahá mě za vlasy a já se zvedám.

Náhle mě zasáhne nečekané rozptýlení, když se mezi nás připlete řetízek s Whitneyiným zásnubním prstenem, který nosím na krku. Na okamžik téměř zadusí moji touhu, ale rychle si ho přehodím na záda, protože mě přepadne pocit provinění.

V hlavě se mi mihne temná cesta, škrábavý zvuk stěračů na předním skle, krupobití, vítr bičující auto. Měl jsem věnovat pozornost bouřce a zpomalit, jet jinou cestou, trvat na tom, aby si zapnula bezpečnostní pás – kurva, jak jsem to mohl přehlédnout? Nesnášela bezpečnostní pásy, bylo to jediné pravidlo, které odmítala dodržovat, a já jsem tomu nevěnoval pozornost; a pak do mostu udeřil blesk – zadrhne se mi dech. Ne.

Nechci na to myslet. Ne teď.

Podaří se mi potlačit bolestné vzpomínky. Navlékám si kondom, a když vklouznu hluboko do ní, z hrudi mi unikne zvuk podobající se řevu divoké šelmy. Dívám se na tu krásku ve své posteli a ona se konečně stává tím jediným, co vidím v hlavě.

Stává se z nás vír tělesných potřeb a pohlcujeme jeden druhého. Jsme divocí a lapáme po dechu, hledáme nové polohy, nová místa, kde se můžeme navzájem dotýkat jeden druhého. Já jsem neukojitelný, ona je vyhladovělá. S každým přírazem zavrčím a hltám ji očima, zatímco čelo postele naráží do zdi.

„Ronane…“ Její hlava sebou hází na polštáři sem a tam.

„Jsem tady, princezno…“

Mé prsty krouží kolem jejího klitorisu a ona exploduje, nádherně a velkolepě. Její tělo se zmítá ve vlnách.

Můj pták ji dychtivě touží následovat, jen jeden úder srdce od extáze.

„Whitney,“ zašeptám, když se udělám.

Tělo se mi otřásá, zatímco na ní spočívám, než se odvalím a dopadám na záda. Odhrnu si vlhké vlasy z obličeje a zhluboka se nadechnu. To bylo něco neuvěřitelného! Natáhnu ruku a začnu si pohrávat s jejími dlouhými blond vlasy, natáčím si je na prsty. Ona už se otočila na druhou stranu, prostěradlo kolem ramen.

Část krve se mi vrací do mozku.

Moment…

Přepadne mě pocit sklíčenosti.

Vážně jsem jí řekl… oslovil jsem ji… Whitney?

V žádném případě. To není možné.

Srdce mi spadne až do žaludku, když si to uvědomím.

Ježíši, určitě jsem to udělal, ale… nemyslel jsem to tak.

Nevím, co na to říct. Samozřejmě mě slyšela. Zachmuřeně zírám na její zátylek a přemýšlím, jak jí vysvětlit Whitneyinu smrt, to, že mi zemřela v náručí a že to byla moje vina… Ty vzpomínky jsou však příliš bolestné, teď o nich nedokážu mluvit.

Snažím se najít správná slova, ale jazyk mám ztuhlý a mozek pomalý, pořád bojuje s mlhou způsobenou bourbonem. Měl bych se jí omluvit, zeptat se jí, jak se jmenuje, měl bych jí říct, že setkání s ní bylo to nejlepší, co se mi za poslední rok přihodilo…

Nicméně nakonec zvítězí vyčerpání a stáhne mě pod hladinu.

Když se probudím, mám pocit, že moje hlava je vycpaná vatovými kuličkami. Sluneční světlo proniká do místnosti skrz žaluzie a já si protírám oči. Napjatě se otočím a podívám se na polštář vedle sebe. Nikdo tam neleží, není ani pomuchlaný. V pokoji je mrtvolné ticho, až na řev klaksonů zvenku. V hrudi se mi usadí tíživý pocit a já se nemůžu rozhodnout, jestli se mi ulevilo, nebo jsem zklamaný, že odešla. Vjedu si rukama do vlasů a mračím se, zatímco se ze všech sil snažím vybavit si detaily včerejšího večera. Nejspíš mi to bude nějakou dobu trvat.

Syknu, když zjistím, že jsou dvě hodiny odpoledne a já jsem prošvihl oběd s Whitneyinými rodiči v Connecticutu. Zamumlám nadávku, zvednu z podlahy svoje kalhoty a pokouším se z kapsy vylovit telefon. Když se mi to podaří, rychle vyťukám omluvnou textovku.

Zhroutím se zpátky na postel. Jedna věc je jasná. Měl jsem sex.

Pocit viny mě přežvýká ostrými zuby a pak mě znechuceně vyplivne. To jsem s tím nemohl počkat až po Whitneyině ročním výročí? Nezasloužila si to snad? Miloval jsem ji celým svým srdcem a teď mám pocit, že jsem ji zradil.

Těžce polknu, vstanu a začnu sbírat oblečení, když vtom se z mé košile vykutálí pozlacený náramek. Přejedu prsty po silném kovu a hlavou mi probleskne vzpomínka na včerejší noc. Vybavuju si, jak jsme spolu tančili, vzpomínám si na úžasný sex, ale… Mračím se a mhouřím oči. Ano, byla to atraktivní blondýnka. Ano, měla krásné modré oči… Zbytek je však mlhavý a rozmazaný.

Jistě, byl jsem opilý téměř do němoty, ale jak si můžu pamatovat ten úžas v jejích očích, když jsme se potkali, její temperament, vůni jejího krku… a přesto si nevybavovat její rysy?

Možná že o to ani nestojím? Mám pocity viny kvůli Whitney? Vydechnu. Sám nevím.

V mé mysli se vynoří další vzpomínka, nepříjemná, a já tiše zakleju. Oslovil jsem ji Whitney. Zaplaví mě nová vlna výčitek. Ježíši. Není divu, že odešla beze slov.

Vnitřnosti se mi svírají, když pohlédnu na prázdnou lahev od whisky na nočním stolku, jako by to byla její vina.

Zhluboka dýchám a přecházím po místnosti sem a tam, zatímco se mi v hlavě honí myšlenky. Zvednu lahev a hodím ji do koše. Tohle se musí změnit. Nemůžu se dál ničit. Pravda je taková, že se otupuju, utápím se v sobě, točím se ve spirále, blíž a blíž ke zkáze. Ale tohle nejsem já. Nejsem opilec. Jsem bývalá superstar. Jsem Ronan Smith a… V hlavě se mi zničehonic rozjasní. Chci zpátky svůj život, ať už bude jakýkoli.

Zavřu oči a dotknu se prstenu na krku.

Ode dneška se všechno změní.

2. kapitola

Nova

O dva a půl roku později

Na moji předzahrádku se hlučně přiřítí bílý džíp, jen tak tak mine poštovní schránku. Na vteřinu se zastaví a pak mi pokosí květinové záhony. Azalky a okrasné trávy jsou zničené, ale když mi sejme i keř žlutých růží – ten, který máma zasadila k mým prvním narozeninám – jsem připravena někoho zavraždit.

Zadupu nohama do země a vytáhnu si sluchátka z uší uprostřed „Unchained Melody“ od Righteous Brothers.

Sparky zaprská a naježí hřbet.

Mám spojence ve svém oprávněném hněvu.

Zvednu kocoura do náruče a začnu ho hladit po hlavě. Jeho modré oči stále zírají na vozidlo, které vycouvá z mé předzahrádky (aniž by nás řidička vzala na vědomí), pak přeskočí obrubník a přistane na vozovce. Auto projede stopku na konci naší ulice, načež ostře zabočí doprava na dálnici.

„Díkybohu, že jsme jí nestáli v cestě,“ zamumlám a myslím tím tu dívku, která před chvílí vyrazila z vedlejšího domu a křičela: „Je konec! Tentokrát to myslím vážně!“ a pak se vrhla do džípu a málem nás zabila.

Ve starém domě Lockeových evidentně bydlí někdo nový.

A soudě dle posledního vývoje událostí se zdá, že nás čekají problémy.

Za normálních okolností bych zašla nové sousedy pozdravit a přinesla jim něco dobrého, ale od mámina pohřbu byl pro mě život příliš hektický. Během těch pár týdnů, co jsem tady, jsem musela vyřizovat spoustu záležitostí s bankou a právníky, zapsat sestru na střední školu a zařídit převoz svých věcí do Texasu. Moje oblečení ještě nedorazilo. Mám jen pár věcí, které jsem si nacpala do velké tašky ve svém bytě v New Yorku, když jsem se dozvěděla, že máma zemřela na aneuryzma.

Svírám v prstech Sparkyho růžové vodítko a bojuju s dalším návalem smutku. Odešla ve svých pětapadesáti letech. Příliš mladá. Moje maminka. Snažím se ubránit slzám a zírám na sousední majestátní dvoupatrový bílý dům. Se svými dórskými sloupy a čerstvým bílým nátěrem vypadá impozantně. Ústředním bodem je velká přední veranda, kterou lemují nóbl proutěná závěsná houpací křesla. Zdá se, že tihle sousedi pařmeni udělali na domě velký kus práce, zatímco jsem byla pryč.

Můj rodný dům je oproti tomu malý dvoupatrový bungalov, který by nutně potřeboval pár oprav. Ale nejhorší je, že nemám peníze ani na běžné věci. Zvládla jsem září a mám dost peněz do konce roku, ovšem netuším, co bude dál. Máma sice měla nějaké úspory, jenže většina z nich je určena na sestřina studia. Taky měla malou životní pojistku, ale ten obnos skoro nestojí za řeč a nejspíš bude trvat několik měsíců, než se k těm penězům dostanu. Už asi po sté mě napadne… co budu dělat? Sevře se mi žaludek. Za peníze si štěstí nekoupíš, nicméně trocha peněz by mi teď pomohla zmírnit stres.

Rozzlobená na řidičku džípu obracím svou pozornost zpátky k domu, kde se očividně koná mejdan. Na dlouhé příjezdové cestě parkují auta po dvou. Abych byla přesná, jedno z nich, bílý mustang, částečně blokuje výjezd máminu (mému) růžovému cadillacu – veteránu.

Dveře sousedního domu se otevírají a vybíhá z nich několik dívek s drinky v rukou. Začnou na předzahrádce tančit za zvuků melodie „Cotton-Eyed Joe“. Dívky vypadají dost mladě… Počkat… Snad to není nějaký studentský mejdan? Blue Belle je malé město, ale v západní části máme vyšší odbornou školu.

Můj hněv roste. Musíme si s novými sousedy stanovit nějaká pravidla. Zaprvé, když pořádáte večírek, musíte pozvat všechny sousedy (říká se tomu jižanská pohostinnost); zadruhé, musíte mít pod kontrolou parkování svých hostů; zatřetí, hudba nesmí být příliš hlasitá; a začtvrté, večírek se nesmí protáhnout přes desátou hodinu večerní.

Pochoduju k domu…

„Novo! Počkej chvilku!“ ozve se hlas z druhé strany ulice a já se zastavím a otočím se. Osvětlená světlem z verandy tam na schodech stojí paní Meadowsová a ve svém modrém županu dlouhém až na zem, chlupatých papučích a stetsonu vypadá zvláštním způsobem majestátně. Ve svých šedesáti letech je drobná, měří asi metr padesát a má šedivé blond vlasy po ramena. Nikdo by se však neměl nechat zmást její malou postavou. Je to silná a energická žena.

Seběhne ze schodů a spěchá ke mně. Prohlíží si Sparkyho, kterého držím v náručí. „To zvíře vypadá jako krysa. Proboha, proč má tak vrásčitou kůži? Vypadá jako ďábel, drahoušku. Mně se líbí tříbarevné kočky s huňatými ocasy, ale dávám přednost psům. Mám malého pomeraniana. Jmenuje se Bill, po mém zesnulém manželovi. Zbožňuje hot dogy. Neměla bych mu je dávat, ale když mě tak hezky prosí těma svýma psíma očima, tak nemůžu odolat.“

Už jsem zapomněla, jak ráda mluví.

„Aha. To je skvělé. Tady Sparky sice nemá chlupy – ale je naprosto neškodný,“ ohradím se a pak ukážu na záhon. „Někdo ze sousedovic večírku zničil můj speciální růžový keř a taky keř mé sestry. Nedovolím, aby mu to jen tak prošlo. Nejste ve sdružení vlastníků domů v naší čtvrti? Ta auta parkují úplně všude, to musí být proti pravidlům.“

„Ano, jsem ve sdružení vlastníků a taky ve školní radě, ve výboru pro zkrášlování okolí a v dobročinném spolku,“ vyjmenovává hrdě, ale pak se zadívá na můj záhonek a povzdechne si. „Určitě to byla jen nehoda. Je mi líto, co se stalo Darle, drahoušku. Bylo to tak nečekané. Přišla jsem na pohřeb, byla to dobrá žena.“ Zavrtí hlavou. „A její domácí želé bylo vynikající.“

Potlačím úsměv. Máma a paní Meadowsová byly kamarádky, ovšem pokud šlo o jídlo, soupeřily spolu. Máma posledních pět let po sobě získala modrou stužku na místním jarmarku: její jahodové želé proti jablečnému paní Meadowsové.

„Děkuju vám za to jídlo, které jste nám přinesla,“ říkám jí. Což mi připomíná, že na seznam věcí, které je třeba udělat, musím přidat napsání děkovných dopisů, hned vedle hledání práce. Vzhledem k tomu, že je tu tak málo pracovních příležitostí, už v duchu vidím sama sebe, jak po městečku rozvážím pizzu v autě s logem Pizza Hut. A co hůř, musím ji doručovat i do domů lidí, se kterými jsem chodila na střední. Nova Morganová, bývalá královna školních plesů, ďábelsky skvělá pizza až k vašim dveřím.

„Plánuješ zůstat ve městě?“ zeptá se mě paní Meadowsová.

„Tohle je Sabinin domov a já jsem teď její opatrovnicí.“ Já. Mám na starosti patnáctiletou dívku.

Dotkne se krempy svého stetsonu. „No, aspoň sem nemusíš stěhovat celou rodinu. Dobře že ses ještě nestihla vdát, nemám pravdu? Samozřejmě jsme si všichni mysleli, že si vezmeš Andrewa, ale…“

Ošiju se, když slyším jméno svého bývalého a jižanský podtext. Neulovila jsem žádného muže, a proto jsem selhala.

„Přesně tak. V devětadvaceti pořád k mání. Ale teď mě omluvte, musím si promluvit se sousedem.“

Opatrně mě uchopí za paži a dává přitom pozor, aby se nedotkla Sparkyho. „Drahoušku. Nech trenéra, ať si užije svoji oslavu. Včera večer jsme porazili Wilsonskou střední – a navíc má narozeniny. Jeho fanynky mu uspořádaly malou party. Přece víš, jak je fotbal pro Blue Belle důležitý.“

Trhnu sebou. Takže přímo vedle mě bydlí trenér texaského středoškolského fotbalu!

Paní Meadowsová ignoruje mé zděšení. „Loni jsme se díky němu dostali až do finále. Dřív hrál profesionálně…“

Pohlédnu na své zdecimované keře. „Je mi jedno, kdo to je.“

„Chápu, že jsi naštvaná, ale zkus se přes ty záhony přenést,“ věnuje mi povzbudivý úsměv. Jsem si jistá, že podobným úsměvem obdařila už mnoho občanů Blue Belle, které potřebovala usměrnit. Snaží se mě odvést pryč od sousedního domu. „A jak se vůbec máš? Doslechla jsem se, že ten zadák z New England Cougars ti zlomil srdce kvůli nějaké supermodelce. Prostě hrůza. Jak se jen jmenoval?“

Vsadila bych sto babek, že zná jeho jméno, podrobnou statistiku jeho přihrávek i jeho plat.

Sevře se mi hruď. „Zane a byla to letuška.“

Chodili jsme spolu šest měsíců, než to začalo skřípat. On byl uprostřed fotbalové sezony a já měla dvě zaměstnání. Věděla jsem, že máme krizi, ale myslela jsem si, že jakmile na sebe budeme mít víc času, všechno zase bude v pořádku.

Neměla jsem tušení, že on už se poohlíží po zelenějších pastvinách.

Měli bychom si dát trochu větší volnost, ale stále se můžeme vídat, Novo.

Jinými slovy: Chci si tě držet v záloze, zatímco budu klátit tu sexy mladší holku, se kterou jsem se seznámil v letadle.

Zhluboka si povzdechnu.

Už od střední školy jsem měla slabost pro sportovce, ovšem Zane byl tou pověstnou poslední kapkou poháru, který přetekl.

Už nikdy žádní sportovci, definitivně jsem s nimi skončila. Už žádné sexy svaly a přebujelá ega. Přísahám Bohu, Ježíši i Duchu svatému.

„Aha,“ zamumlá paní Meadowsová. „Chápu. Takže se budeš poohlížet po nějakém vhodném muži. Možná by ses vážně měla co nejdřív seznámit s trenérem, ale nesmíš tam jít naštvaná. Nech mě zjistit, jestli by zítra ráno nezašel do Waffle House na snídani, a ty se tam pak náhodou můžeš objevit, co říkáš?“

Zastavím se. „Já nepotřebuju žádného chlapa, paní Meadowsová. Mám svůj život. Mám kariéru.“ Je to lež. Nemám nic. Manhattanská školka, kde jsem předtím pracovala, si už najala někoho jiného. A klub Baller má plno zájemkyň, které se popraly o moje místo.

„Říkej mi Lois. Vzpomínáš, jak jsem tě jednou nachytala, když jsi mi kradla jablka na zahradě? Ta zelená, která používám na výrobu svého želé?“

„Ano.“ Už jsem na nich předtím byla několikrát, jenže ten den jsem spadla ze stromu a odřela si kolena. Paní Meadowsová mi přinejmenším půl hodiny spílala, přecházela po zahradě sem a tam, rozhazovala rukama a předjímala, že rostu pro kriminál. Bylo mi deset.

„Bože, byla jsi pěkné číslo. Tvojí mámě jsem o těch tvých lumpárnách nikdy neřekla.“

„Mám vám za to poděkovat?“

Uvážlivě přikývne. „Chci tím říct, že vím, kdy je na místě zachovat klid. Místo toho, abych tvé mámě žalovala, pořádně jsem ti promluvila do duše a tím to skončilo.“

„Chápu. Chcete, abych zachovala klid a mír s trenérem.“

„Přesně tak. Já si s ním promluvím místo tebe.“ Nakloní se ke mně. „Podívej, je to trochu ošemetné. Bojíme se, že by nemusel chtít zůstat ve městě, takže jsme ustanovili speciální výbor, který má za úkol najít pro něj pěknou místní dívku, díky níž by se tady natrvalo usadil.“

Vydá ze sebe pisklavý zvuk, když se rázně otočím a vykročím k jeho domu. „Počkej!“ volá za mnou.

Ale já jdu k sousedovu domu a nic mě nemůže zastavit. „Já to chápu, paní Meadowsová. Snažíte se mi říct, abych nedělala vlny, ovšem to nemám v úmyslu…“ Nadechnu se, zahledím se na oblohu a pokouším se najít ta správná slova. „Nechci ohrozit úspěchy místního fotbalového týmu. Jenom si s ním chci promluvit.“ A podívat se na něj, protože se ve mně probudila zvědavost, co je ten chlap sakra zač. Člověk musí znát své nepřátele, a ano, právě teď je to zlosyn, který způsobil zkázu mé zahrady, a já musím zakročit. „A navíc před mým domem parkuje nějaké auto a brání mi ve výjezdu a já jsem zrovna teď dostala chuť na zmrzlinu.“

„Vezmi si moje auto.“

Zastavím se a zírám na ni. „Vy to myslíte vážně, že jo? Ale tohle mu neprojde a vůbec mě nezajímá, že si ho místní postavili na piedestal.“

Sáhne po inhalátoru v kapse a zhluboka se z něj nadechne. „Věděla jsem, že s tebou budou problémy.“

„Problémy mám vytetované na zadku,“ odseknu.

Následuje mě po chodníku k jeho domu, její chlupaté papuče drží krok s mými converskami. „Můj vnuk Milo je rozehrávač. Je vážně dobrý, Novo, a my doufáme, že příští rok dostane fotbalové stipendium na univerzitu. A pokud se to má stát, potřebuju, aby trenér zůstal ve městě.“

„To je skvělé, že má Milo takový talent,“ pronesu jemně, když si vybavím toho nespoutaného plavovlasého kluka, který si kdysi hrával s mou sestrou. „A naprosto chápu, že pro něj chcete to nejlepší. Jste skvělá babička.“

„Tak vidíš. Můžeš jít na chvíli ke mně domů, mám tam esenciální olej, levandulový. Dám ho do difuzéru a to tě uklidní a pak si dáme čaj a sušenky. Taky ti můžu dát sklenici svého jablečného želé…“

„To zní báječně. Někdy jindy.“ Už si to mašíruju po novém schodišti sousedního domu na verandu a prohlížím si vestavěné stropní reproduktory. Moc pěkné.

Proplétám se mezi tančícími dívkami. Paní Meadowsová mě následuje a hlasitě vzdychá. Deset bodů pro ni za vytrvalost a neutuchající odhodlání, ale moje růže si žádají spravedlnost. Vidět je zničené je metaforou celého mého života. A teď, když vím, že můj soused je bývalý fotbalista, mi to připadá ještě víc opovrženíhodné.

Přes prosklené dveře vidím přímo do kuchyně, která přechází do velkého otevřeného prostoru, rozlehlého obýváku, kde několik žen sleduje fotbalový zápas na velké obrazovce. Pár dalších se povaluje na kuchyňských stoličkách, kde si povídají, popíjejí nápoje a chroupají jednohubky.

Nikde v dohledu není ani jeden jediný muž.

Zamračím se, když mi to začíná docházet. „Zmínila jste speciální komisi. Pozvali jste všechny tyhle ženy?“

„Ano, všechno jde podle plánu. Jsem šéfkou klubu Blue Belle Booster. Až teď mi došlo, že jsem měla pozvat i tebe, moje chyba. Na další událost už dostaneš pozvánku, na to se můžeš spolehnout.“

„Neobtěžujte se. Snažíte se ho za každou cenu oženit?“

Prudce vydechne. „Kolikrát ti to mám ještě říkat? Chceme, aby tady zůstal, Novo. Seznámili jsme ho s těmi nejhezčími dívkami ve městě. Máme tu Melindu Tylerovou, která se stala Miss Texas. Je z velice dobré rodiny. Mohla by to být ona.“

No ne, královna krásy. Pro trenéra jen to nejlepší.

Posměšně si odfrknu. Ve skutečnosti by mě to nemělo překvapovat. Když jsem ještě chodila na střední, klub Blue Belle Booster koupil pro našeho trenéra nový Cadillac Escalade poté, co jsme vyhráli celostátní ligu. A jednou jsme si pronajali billboard za dva tisíce dolarů měsíčně v Huddersfieldu – což byl náš největší soupeř – s nápisem 34-10 a měli jsme ho pronajatý po celý rok. Všichni věděli, o co jde. Bylo to skóre ze zápasu, v němž jsme je úplně zdecimovali. Zdejší fanoušci – a jejich výbory – udělají cokoli, aby se týmu dařilo. Potřebujete video na velkoplošné televizi za milion dolarů? Máte ho mít. Chcete stadion velikosti univerzity? Dostanete ho. A co takhle ženušku z maloměsta? Zařídíme!

„Neuvěřitelné,“ zamumlám si pod nos.

Paní Meadowsová pokrčí rameny. „Měl partnerku, ale ta žije v New Yorku, a sama dobře víš, co jsou ty velkoměstské holky zač.“

„Já jsem taky byla velkoměstská holka.“

Odfrkne si. „Ve svém srdci pořád patříš k nám, drahá. Každopádně, je to nějaká modelka, která by se tu nikdy neusadila. Přišla loni na pár zápasů a byla hrozně nafoukaná, prostě hvězda. Vlastně to byla ona, kdo ti poničil ty keře, zlato. Viděla jsem ji na vlastní oči, a když dovolíš, zavolám zahradnictví, aby to dali do pořádku, a ráda za to zaplatím…“

„Teto Lois! Skvělá party!“ zvolá jedna z dívek z druhé strany verandy, kde se houpe v proutěném křesle. Zamává na nás. Kulatý obličej, hnědé vlasy. V puse žvýkačku. Hezká.

„Kolik je vaší neteři?“

„Dvacet,“ opáčí paní Meadowsová.

„A jemu?“

„Dneska dvaatřicet. Líbí se mu mladé dívky.“

Zatnu zuby. „No, už se nemůžu dočkat, až se s tím úžasným mužem seznámím.“

Zašeptám Sparkymu do ucha pár konejšivých slovíček a postavím ho na verandu. Svého kocoura zbožňuju, je to jediný mužský, který mě nikdy nezklamal, jenže on nemá moc rád lidi, proto ho mám raději na vodítku. Napřímím se a otevřu dveře. Vcházím do kuchyně a rozhlížím se kolem sebe.

Několik dívek si mě po chvíli všimne a otočí hlavy, aby si mě prohlédly. Všechny jsou mladší než já a všechny vypadají úchvatně: mají na sobě titěrné šortky nebo krátké sukně a topíky s hlubokými výstřihy a jejich vlasy jsou dlouhé a vystajlované. Ani jednu z nich nepoznávám. Většina mých kamarádek ze střední školy se odstěhovala do větších měst nebo jsem s nimi prostě ztratila kontakt. Jedna část mého já ztrácí sebedůvěru, když kolem sebe vidím ty mladé dívky oblečené podle poslední módy – ovšem pak se vzchopím. Nejsem tu proto, abych na někoho udělala dojem.

Jedna z nich, dlouhonohá zrzka ve třpytivém zeleném overalu, si mě podezíravě prohlíží, zatímco usrkává martini. Na hlavě má malou diamantovou čelenku. Zdravím, Miss Texas.

Potlačím zasténání.

Do hajzlu.