Snílkova kavárna

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Abrahámová

Snílkova kavárna – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Všichni máme nějaké místo, kam se schováváme před světem. Já obvykle mizím na okraj malé vesnice, kde bydlím, do rodinné kavárničky. Když se na ni podíváte, překvapí vás a pravděpodobně vám proletí hlavou, že tenhle koncept nemůže fungovat. Kavárna uprostřed ničeho . Je tady ale stále živo.

Nechodím sem jen připravovat kávu a roznášet drinky. Odpočívám tu. Třeba právě tak, že poslouchám vtipné příběhy a více či méně hluboká vyprávění. Někdy pohladí po duši, jindy donutí k zamyšlení, ale skoro vždycky pobaví a zlepší mi náladu.

Pokud máte chuť, pojďte si udělat kávu nebo čaj a užijte si je spolu se mnou.

Podzim

První školní den

Prvního září zpravidla nemáte – za předpokladu, že nejste třídní učitel – mnoho práce. Zvlášť když jste v nové škole. Už tři dny předem jsem si nachystala přípravy na druhého, a dokonce jsem měla sbalený i batoh. Po probuzení mě napadaly dvě otázky:

1) jestli jsem se někdy v životě takhle pečlivě a dopředu připravovala i jako žákyně (jen pro zajímavost: odpověď je ne)

a 2) co budu dnes dělat?

Zaběhla jsem si pro snídani, prošla se parkem, který máme kousek od bytu, a vyrazila jsem se podívat do školy. Uvnitř už se toulaly hloučky studentů a studentek a kolem se míhaly tváře kolegů, z nichž jsem některé znala, některé vůbec a o některých jsem věděla, že bych je znát měla, ale nevzpomněla jsem si ani na jméno, ani na to, kde učí… odhadem bych řekla, že u nás je asi devadesát kantorů… a cítím se trochu trapně, když v duchu uznávám, že jich najisto poznám asi šest. To není úplně dobré skóre.

„Jen doufám, že se studenty to bude lepší…“ zavrčela jsem si pro sebe a začala opatrně nakukovat do tříd, které jsem měla učit.

Pak jsem se ještě na skok stavila v kabinetu. Právě včas na to, abych zjistila, že před pár minutami začal kurz pro učitele týkající se tvorby únikových her. Zaklela jsem.

„Dobře,“ řekla jsem pak prázdnému kabinetu nahlas. „Místnost 90. A na to, abych se tam dostala, mám… minus tři minuty… Paní Hudsonová, hra začíná.“

Něco jsem si pro sebe zamumlala a za pobrukování znělky Elementary jsem se vydala do schodů. To bylo opravdu špatné rozhodnutí – kdo někdy zkoušel vyběhnout schody v respirátoru, jistě tuší, o čem mluvím. Je to o udušení, i když u toho nemluvíte, nezpíváte nebo neděláte jiné zhůvěřilosti. Natož když s něčím z toho začnete.

Nicméně po tom, co jsem proběhla dvě patra a ve třetím našla „tu“ místnost, zaklepala jsem a vešla. Uvnitř bylo několik skupinek čile debatujících lidí, pobíhajících po místnosti. Za učitelským stolem seděla kolegyně, která celou akci organizovala, a viditelně se dobře bavila. Za zády jí běžel odpočet. Právě nakusoval třicátou třetí minutu.

Trochu mě zamrazilo. Za poslední dobu toho na mě bylo hodně a v rámci snahy o zachování (zbytku) svého psychického zdraví se snažím vyhýbat hlučným a přelidněným místům – než se zeptáte: ne, v Praze to moc nejde – a ve třídě to hučelo jako v úlu.

Opatrně jsem vyvrávorala ven na chodbu.

„Nebojte se, pojďte mezi nás…“ ozvalo se z katedry. Kolegyně, která hru pořádala, za mnou vyběhla na chodbu a s úsměvem mě vzala zpátky do třídy.

„Dám vás do týmu k občankářům, nevadí?“ usmívala se kamarádsky. „Přidám vám do party naši novou fyzikářku. Vysvětlete jí, co se děje a o co jde,“ obrátila se na skupinu za sebou.

V hlavě se mi rozsvítilo hned několik varovných kontrolek. Jednak mi naskočilo, že jsem na její e-mail, co mám za aprobaci, zapomněla odpovědět. Proč se ptala, když to ví? A proč jdu k občankářům? A proč je na mě takhle hodná? Přišla jsem pozdě, ne?

„Pardon, obvykle chodím včas,“ otočila jsem se na kolegu, kterému mě pořadatelka předala.

Usmál se.

„Pohoda. Můžeme si tykat? Já jsem Martin.“

„Já jsem Martina,“ zasmála jsem se.

„Bezva, to si budem dobře pamatovat… Tak, Martino, my jsme kabinet humanitních věd a tyhle šifry máme luštit… Vezmi si nějakou, která je tvému srdci blízká, a můžeš se pustit do práce.“

Nakonec jsem jim byla vděčná, že mě dotáhli zpátky a nechali hrát. Myslím, že něco podobného do hodiny určitě zařadím, a hlavně se z toho vyklubalo perfektní dopoledne. Bylo fajn moct si na chvíli zase hrát.

„Jak víš, že jsem fyzikářka?“ zeptala jsem se kolegyně pořadatelky, když jsme skončili.

„Když jsi mi neodpověděla, vygooglila jsem si tě,“ zasmála se. „A zjistila jsem, že i píšeš. A že jsi dost nadšená do toho, co děláš.“

„Nadšená fyzikářka?“ ozval se Martin, „to je…“

„Protimluv, já vím.“

„Chtěl jsem říct super,“ rozchechtal se, „ale jak chceš…“

Ze školy jsem vyrazila zpátky do parku. Původně jsem si chtěla jen užít sluníčko, ale po pár krocích jsem zůstala stát v němém úžasu.

Otevřela se přede mnou scéna jako z amerického filmu.

Na širokém, dokonale upraveném trávníku hrála skupina kluků (tipovala bych jim tak třeťák na střední škole) kroket, studenti a maminky s dětmi seděli na stráni a četli si. Zůstala jsem zírat. O kus dál, za prolézačkou a provazovým hřištěm obsypaným páťáky, jsem se zadívala na soustavu uměle vytvořených jezírek, potoků a ostrůvků, kam jsem zvyklá chodit relaxovat.

Na ostrůvcích a kamenech skotačila skupina dětí. Hrály na honěnou, postrkovaly se, smály… a vůbec jim nevadilo, že jsou mokré od hlavy k patě.

V celém parku jsem nezahlédla jediný telefon, počítač nebo tablet. Jenom křik, smích, míče a knížky.

„Marcelko, chceš si to vzít?“ zeptala se jedna z maminek kousek ode mě vysmáté holčiny, které bych hádala tak čtrnáct let, a podávala jí telefon.

„Né, mamí… já jdu ještě s holkama,“ zakoulela slečna očima a byla ta tam.

Nadšeně jsem sledovala, jak mizí za rohem.

„Máš ji!“ slyšela jsem ji ještě houknout.

„A co zejtra?“ ozvali se za mnou dva kluci (mohli to být tak sedmáci), kteří se vesele pošťuchovali.

„No přece škola, už aby to bylo. Normálně se mi už skoro stejskalo…“

Uhnula jsem a sledovala, jak prošli kolem, vylezli na strom a dál si povídali.

Usmála jsem se.

Možná že nám to domácí vězení, ve kterém jsme takovou dobu byli přivázaní „za nohu“ u počítačů, přece jen k něčemu bylo…

Dámy a pánové, zadejte se!

„Já ale nechci!“ rozčilovala se dívka, které bych hádala tak patnáct let.

„Prosím tě, neřvi,“ uklidňoval ji tatínek zoufale, „pojď, dáme si dort a probereme to, ano?“

Zatnula jsem zuby, abych se nerozchechtala.

„Kdyby se jí náhodou nechtělo, tak já to s váma za dort klidně proberu.“

„Schválně,“ otočil se na mě s nadějí v očích, „máte za sebou taneční?“

„Jasně,“ pokrčila jsem rameny, „doma mi natloukali do hlavy, že je to součást základního vzdělání.“ V rámci zachování elementární důstojnosti jsem pro jistotu zamlčela scény, které jsem dělala jak v průběhu tanečních kurzů, tak o dva roky později, když jsem si měla dělat řidičák, protože se mi ani do lodiček, ani za volant vůbec nechtělo.

„Vidíš!“ vyhrknul vítězoslavně směrem ke své dceři.

„Vám teda pěkně děkuju,“ protočila oči v sloup. Musela jsem se usmát. Byla od hlavy k patě oblečená v maskáčích, z kapsy jí koukal nedbale zastrčený kapesní nůž, na černém batohu měla nášivky a špendlíky rockových kapel… jo – tuhle holku představa tanečních nemohla nijak extrémně lákat.

Možná jsem se mohla alespoň zmínit, že to se mnou nebyl med, probliklo mi hlavou. Nahlas jsem ale byla o něco málo korektnější.

„Z tanečních mám spoustu přátel, které bych jinak nepotkala.“

„Bezva – další lidi. To přesně v životě potřebuju.“

„A trocha horký čokolády navíc by se tam vešla?“ zkusila jsem to.

S otráveným výrazem se posadila na terase.

Zaplula jsem za bar. Za chvíli dovnitř přišel tatínek, zřejmě trochu unavený dlouhým dohadováním.

„Máte tu něco sladkého na nervy?“

„Jasně,“ pousmála jsem se a ukázala jsem směrem k vitrínce s dorty. „Dlouhý den?“

„Nemáte ani tušení,“ povzdechnul si, „já ji vlastně chápu, já jsem do tanečních taky nechodil…“

Měl jsem na to, že mě někdo nacpe do obleku, sebere mi každý pátek po škole další dvě hodiny života a bude mě nutit k něčemu tak připitomnělému, jako je tanec, dost vyhraněný názor. Mám takový zvláštní pocit, že se mi to někde vrací…

Naši se se mnou ale tolik nedohadovali, prostě mi oznámili, že tam půjdu. Po pár (nutno přiznat, poměrně chabých) pokusech o odpor jsem vyfasoval peníze na oblek a na zaplacení kurzovného a bylo. Tehdy jsem se třeba pokusil chvíli – tuším, že jednu večeři – držet protestní hladovku. Máma mi sebrala talíř s komentářem, že alespoň neubude, a ještě jsem k tomu dostal pár pohlavků. Pak jsem dovlekl domů křečka a prohlásil jsem, že se o něj musím po večerech starat a do tanečních tudíž jít nemůžu – letěli jsme ze dveří jeden rychleji než druhý. Pak jsem zkusil napsat protestní slohovou práci, ale češtinářka se znala s mámou. Skončil jsem v ředitelně a celá třída dostala za úkol napsat práci na téma Dámy a pánové, zadejte se. Já ji samozřejmě musel coby exemplárně trestaný provokatér číst před celou třídou.

Někde tam mi došlo, že asi dělám něco špatně. Od tanečních mě dělily ještě celé letní prázdniny. Našel jsem si brigádu – zametal jsem v místním autoservisu dílnu, něco málo jsem i opravoval – vždycky jsem byl takový domácí kutil. Přes léto jsem si vydělal pár korun, a dokonce jsem se při tom i dost naučil…

Přišel poslední srpen – den, kdy zápis do kurzů končil. Klidným krokem jsem vyrazil z domu. Kulturák, kde se celé to divadlo mělo konat, jsem obešel obloukem, došel jsem do servisu, kde jsem přes léto dělal, položil jsem tam peníze, co jsem si vydělal, a ty, které jsem dostal na oblek, a koupil jsem si svoji první motorku. A peníze na kurz jsem utratil za benzín… Tanečník už se ze mě nikdy nestal. Ani vzorný student, ani chovatel – křečků nebo čehokoliv jiného. Zato motorkářem už jsem zůstal. Prakticky jsem od té doby nikam daleko nešel pěšky, nesedl do auta, do letadla ani do vlaku.

Ve zkratce: zadal jsem se…

S nostalgií v očích se usmál. Pak vzal dva talířky s dorty a vyšel zpátky na terasu.

Když jsem jim přinášela dva hrnky horké čokolády, právě se na dceru prosebně usmíval.

„V nejhorším tě základy naučím doma, ale… nemohla bys to alespoň zkusit? Kvůli mně? Jednu dvě lekce, než se rozhodneš?“

Protočila oči v sloup a zabořila nos do hrnečku.

„Dobře… že jsi to ty… jaký vlastně byly tvoje taneční…?“

Cvičná evakuace

Ten e-mail, který nám přišel v září ve čtvrtek odpoledne, se tvářil trochu jinak než většina instrukcí, které jsem dostávala předtím. Na to, co po něm následovalo, do teď ráda vzpomínám, ačkoliv mi celá ta situace v danou chvíli připadala jako noční můra.