Einsteinovi z Vista Point

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Ben Guterson

Einsteinovi z Vista Point – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Ben Guterson, 2022

Illustrations © Petur Antonsson, 2022

Cover art © Vivienne To, 2022

Cover design © Sasha Illingworth, 2022

Cover copyright © Hachette Book Group, Inc., 2022

This edition published by arrangement with Little, Brown Books for Young Readers, New York, New York, USA.
All rights reserved.

Translation © Eva Kadlecová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-264-4434-3

ISBN e-knihy 978-80-264-4874-7 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4875-4 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4873-0 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Věnováno
Margaret Mickelsonové, Sally Algerové, Margaret Impettové a Annabel Blackové, oddaným učitelkám z mých chlapeckých let

Jednou jsem si do deníku zapsal tuto větu, i když si za nic na světě nemůžu vzpomenout, kde jsem ji četl: „Vím víc, než dokážu vyjádřit slovy, a to málo, co vyjádřit dokážu, nebylo by vyjádřeno, nevěděl-li bych víc.“ Ta věta mi pokaždé připomene jednoho drahého přítele, kterého jsem ztratil.

Z Úžasného světa slov! Dylana Grimese

Jedna

Dívka z lesa

Z ack Einstein si právě četl svou oblíbenou knihu Sokoli a Banditky, když se podíval z otevřeného okna svého pokoje a zjistil, že k opuštěné Věži kráčí dívka. Vyskočil z postele, kniha mu upadla na podlahu a ozvala se rána, která se rozlehla po celém domě.

„Nestalo se ti nic?“ zavolal zdola z kuchyně Zackův otec.

„Jen mi upadla knížka, tati,“ odpověděl Zack s očima upřenýma na dívku kráčející ke kamenné stavbě v dálce. Musela se vynořit z hustého porostu jedlovců západně od Věže, což bylo mimořádně podivné vzhledem k tomu, že vstup do té budovy, jež stála na opačném konci pozemku, který nyní vlastnila rodina Einsteinových, byl přísně zakázaný. Co však Zacka překvapilo ze všeho nejvíc, byla skutečnost, že dívka s culíkem vypadala – alespoň zdálky – úplně jako Susan, jeho sestra, která navždy odešla.

Zack mhouřil oči. Dívka měla rudé vlasy, světlemodré džíny a bílá halenka jí volně splývala z drobných ramen – tím vším až neobvykle připomínala jeho mladší sestřičku.

Proč jde k Věži? pomyslel si.

A s tím, i když se to pokaždé snažil odvrátit, přišla další otázka, otázka, kterou si položil za posledních deset měsíců nesčetněkrát: Proč jsem na Susan nedával lepší pozor?

Na celou půlhodinu se mu podařilo utéct do knihy, kterou měl tak rád, ale teď se mu myšlenky na sestru opět vrátily, jako když začne znovu pršet.

„Doufám, že se té knížce nic nestalo,“ křikl zdola jeho otec. Když mu Zack neodpověděl, otec dodal: „To byl vtip, synku.“

„Jasně, tati,“ křikl duchem nepřítomně Zack. Právě v tu chvíli dívka zašla za kamennou stavbu a zmizela mu z dohledu. Díval se a čekal.

Věž, vzdálená asi sto metrů severním směrem od domu a vyšší než okno ve druhém patře, z něhož hleděl Zack, stála ve své osamocené vznešenosti na samém kraji strmého útesu. Za její vzdálenější stranou klesal příkrý svah dolů k řece. Byla to působivá stavba, devítiboká a lemovaná ladnými, robustními pilíři; ačkoli od chvíle, kdy Ruth – která byla jedenáctiletému Zackovi věkem nejbližší, jen o dva roky starší než on – prohlásila, že Věž vypadá jako obrovský dort se šedou polevou, pro něj bylo těžké tu představu vypudit z mysli. Podle toho, co děti věděly, neměla stavba žádné oficiální jméno. Miriam, o další dva roky starší než Ruth, tvrdila, že když je rodiče před třemi měsíci vzali na Vista Point poprvé, říkali jí „Velký náprstek“. („Od léta tu budeme bydlet,“ vysvětlila jim matka.) Jakmile šestnáctiletý Ethan, nejstarší ze sourozenců, jednou nazval budovu jako Věž, už jí to jméno zůstalo.

Dívka se ani po celé dlouhé minutě neobjevila, a Zack si představoval, jak stojí před vstupní branou Věže a vstřebává úchvatný výhled od její odvrácené strany: čtyři sta metrů širokou Velkou řeku, hřebeny pohoří na severovýchodě, hustý les po obou stranách i naproti za řekou, jasné nebe nad hlavou. Z toho místa bylo všechno sytě modré či bujně zelené, nekonečné a rozlehlé. Ta dívka na to teď nejspíš hleděla plná obdivu, tak jak to Zack se svým bratrem a sestrami dělávali dennodenně od chvíle, kdy se na Vista Point před pěti dny přistěhovali. Jejich nový dům ležel od Roseburgu, jediného místa, které dosud zvali domovem, pouhou hodinu jízdy, ale stejně tak mohl být v nějaké vzdálené zemi: Vista Point byla jen tečka na mapě, spíše jen společenství roztroušených domků a rozlehlých pozemků, zatímco Roseburg byl největším městem celého státu.

„Nový začátek nám všem prospěje,“ opakovali Zackův otec a matka v posledních několika týdnech tak často, že Zack začal uvažovat o tom, jestli tomu opravdu věří, nebo jen chtějí, aby tomu uvěřil on a jeho sourozenci.

Během uplynulé zimy jejich rodiče našli dům k rekonstrukci, nabízený k prodeji jedním starším párem, který už nedokázal dům a pozemky udržovat. Takže plány teď byly jasné: Einsteinovi přestaví přízemí svého nového domu na penzion, což, jak Zack postupně pochopil, je něco jako malý hotýlek provozovaný u někoho doma. Co na tom příliš nechápal, byl důvod, proč jeho otec skončil s prací architekta ve společnosti Valencia & Hartnett, aby místo toho servíroval lidem míchaná vajíčka a převlékal jim postele – a taky proč s tím jeho matka tak nadšeně souhlasila, místo aby dál vyučovala budoucí pedagogy na vysoké škole v Roseburgu. Nedovedl prostě pochopit jejich horlivost k té změně a proč se tak radostně vrhli do stěhování kamsi doprostřed ničeho.

„Podle mě si máma a táta myslí, že když se přestěhujeme, nebudeme tak smutní ze Susan,“ řekla mu jednou Miriam. Ale ať se Zack snažil sebevíc, ta slova mu nedávala smysl.

Dál se upřeně díval z okna, ale dívka už se znovu neobjevila. Napadlo ho, že mohla sejít po pěšince ze svahu a potom se obloukem vrátit zpátky do lesa, což by byl nejjistější způsob, jak odejít od Věže – nebo se k ní naopak přiblížit –, když někdo nechtěl, aby ho viděli z jejich domu. Zack se podíval na hodiny: bylo 15.17. Jeho matka a sourozenci odjeli na odpoledne do nedalekého městečka Thornton Falls a měli se vrátit až za hodinu. Všichni na Zacka naléhali, aby jel s nimi – i otec ho přemlouval, aby si vyrazil ven –, ale jak se mu od toho strašného večera z minulého srpna stalo zvykem, cítil se příjemněji ve svém pokojíčku s knihou. Neměl vůbec chuť chodit mezi lidi, mezi davy.

„První letní den je skvělý čas k objevování, Zet,“ říkal mu u oběda Ethan – kterému zbývaly jen tři odznáčky, aby ve skautu pokročil mezi Orly –, když se ho snažil přemluvit k odpolednímu výletu. „Měl bys jet s námi. Můžeme spolu zajít do obchodu s mapami.“

„Vezmu s sebou míč na basket, Zacku,“ zkusila to Miriam, která byla mezi sourozenci nejnadšenější sportovkyně, když Zack prohlásil, že zůstane doma. „Můžeme si zahrát HORSE. A ukážu ti svůj nový fígl s míčem.“

„Nebo můžeme společně skládat básničky v altánu na náměstí,“ dodala Ruth a obdařila přitom svou sestru léty nacvičeným, obzvlášť dychtivým pohledem, protože věděla, že psaní je to poslední, co by Miriam chtěla dělat – a Miriam přehnaně protočila oči, všechno ale z legrace.

Zack chápal, a dokonce oceňoval, že jeho sourozenci dělají, co mohou, aby ho přemluvili a také rozesmáli. Jenže on neměl náladu nechat se rozveselit. Už nikdy.

Teď dokázal myslet jen na to, že má ještě celou další hodinu jen pro sebe, a že někde kolem Věže se toulá osamocená dívka, co vypadá jako Susan. Čekal minutu, potom další minutu, a stále stavbu pozorně sledoval. Pak ho napadlo, že se ta dívka možná ztratila – anebo se snažila dostat dovnitř, či se dokonce mohla nějak zranit. Že zmizela za Věží a už se neobjevila, mu dělalo starosti. Zack se znovu podíval na hodiny, potom zpátky k Věži, a nakonec si obul boty, vyšel z pokoje a rychle seběhl po schodech.

„Jdu na chvilku ven, tati,“ zavolal a zamířil ke dveřím.

„Nebuď pryč dlouho,“ odpověděl otec. Ale to už byl Zack před domem a rychle kráčel k Věži. Potom se dal raději do běhu.

Třeba ta holka potřebuje pomoc.

Dva

Zakázaná Věž

V ě ž byla pro čtyři sourozence Einsteinovy přísně zakázaná. Směli ji obdivovat zvenčí – úhledné řady šedých pískovcových cihel, jež tvořily její stěny, přesně vyrovnané plochy jejích devíti stran, vznešené oblouky dnes povětšinou zabedněných oken –, a dokonce i sedět na kamenných schodech před ohromnými kovovými branami; ale jak jim rodiče hned na začátku jasně řekli, Věž nepatřila k jejich majetku, takže se za žádnou cenu nesměli pokoušet vejít dovnitř. Ne že by se jim to mohlo podařit – brána byla zamčená (ačkoli ani jeden ze sourozenců se neodvážil to vyzkoušet) a na budově bylo hned několik tabulek s nápisem Zákaz vstupu. Stavba rozhodně působila opuštěně – okna byla zatlučená prkny, zdivo bylo zvenčí oprýskané, odlupovalo se a místy ho prožírala plíseň – ale všichni sourozenci Einsteinovi se shodli na tom, že nevypadá ani zdaleka tak zchátrale, jak jim líčili rodiče, než ji poprvé spatřili na vlastní oči.

„Tohle je zaručeně to nejúžasnější místo na piknik na celém světě,“ vydechla Ruth, když si čtveřice vyrazila k Věži hned v den příjezdu. „Tak malebné a romantické. Přesně takové místo, o jakém člověk musí napsat.“ Melancholicky se rozhlédla a pravila: „Bridgette Carlislová hleděla od Věže Vista Point na řeku a uvědomila si, že bude Thomase Coopera milovat navěky.“

„To by nikdo nečetl,“ odtušil Ethan, zavrtěl hlavou a cílevědomě napřímenou paží ukázal proti proudu řeky. „Zajímavé. Z tohoto místa má Mount Knox sklon téměř přesně pětačtyřicet stupňů.“ Vyndal z kapsy kompas a začal si s ním hrát.

Miriam předvedla ukázkový výskok ke koši. „Pětačtyřicet stupňů, když míč opustí mé ruce,“ řekla a Ruth si hlasitě povzdechla. Miriam zvolala: „A máme tu vítězný koš za tři body!“ zavěsila míč do imaginárního koše a pak se zadívala po proudu řeky tekoucí hluboko pod nimi k pruhu dálnice, co vedla přímo okolo ní.

„Jen škoda, že tu postavili tu dálnici,“ povzdychla si. „Táta říkal, že kdyby tu nebyla, dalo by se to tu přejet jen po staré silnici tady přes vršek. Lidé by jezdili tudy a zastavovali se tu, a Věž by nikdy takhle nezchátrala.“

Teď ale Zack na jejich první společnou návštěvu, k níž došlo před pár dny, vůbec nemyslel. Zpomalil z běhu do chůze a přibližoval se ke kamenné budově, pozorně pátraje očima po jakémkoli pohybu. Dobře si uvědomoval, že ho může sledovat táta z kuchyňského okna přes travnatou planinu, jež dělila jejich dům od Věže. Otočil se k západu, kde planina přecházela v les, a došel na okraj útesu; pak popoběhl kousek dolů ze svahu, záměrně přitom minul Věž a cestou jen letmo zašilhal k jejím schodům. Nikdo tam nebyl. Zack se zastavil a otočil. Výhled na dům mu zastínil svah, takže ho otec už nemohl vidět, a tak si teprve nyní začal budovu v klidu prohlížet. Pod žhavým sluncem panovalo ticho a Zack se najednou cítil nejen úplně sám, ale taky strašně daleko, jako by ho od domu dělilo mnoho mil.

Znovu se mu vrátila ta vzpomínka z konce srpna loňského roku.

Celá sedmičlenná rodina Einsteinových si vyrazila na westernový festival nedaleko městečka Hugard jižně od Roseburgu. Zack a jeho o dva roky mladší sestra Susan byli s matkou, ostatní se rozešli za pouťovými atrakcemi a stánky: Ethan zůstal s tátou a dvě starší sestry odešly spolu. V osm hodin večer, když se začalo pomalu smrákat a od pódia uprostřed zábavního parku se už nesly tóny country kapely, zatímco si Zack a Susan pochutnávali na cukrové vatě, je matka odvedla k bráně a tudy ven na ulici okolo parku. Tam se všichni tři zastavili a čekali u plotu z pletiva, obklopení hlukem a světly a lidmi a automobily. Vítejte na Westernovém festivalu 2001! hlásal velký nápis na praporu, který byl natažený mezi dvěma vysokými stožáry.

„Kde jsou?“ zeptala se Zackova matka po chvíli marného rozhlížení po zbytku rodiny. „Už tu měli být.“

Susan si utrhla chomáč cukrové vaty omotané kolem tyčky z tvrdého papíru, kterou držel Zack, a oba si s hihňáním spokojeně pomlaskávali. Zack cítil, jak už má od růžového cukru ulepenou pusu i tváře. Jejich matka se dál rozhlížela se znepokojeným výrazem.

„Počkejte tu na mě, vy dva,“ nařídila nakonec a přísně se podívala na Zacka. Ukázala k bráně, co byla pár kroků napravo od nich. „Možná si myslí, že na ně čekáme uvnitř.“ A s dalším pronikavým pohledem na Zacka dodala: „Ani se nehněte od toho plotu, dobře? Budu hned zpátky.“

Susan se plně soustředila na cukrovou vatu. Po chvíli si však přestala trhat sladké chomáčky, šibalsky se na Zacka podívala a prohlásila: „Susan vidí pána ve fialových žabkách.“ A zvedla bradu a podívala se do nebe, což byla její typická strategie, jak Zacka zmást, kdykoli začali hrát tuhle hru.

„Támhle!“ oznámil Zack téměř okamžitě s prstem namířeným na pána, který je právě minul a který měl opravdu na nohou fialové žabky. Tuhle hru oba zbožňovali, a ještě o to víc, že vždycky spolehlivě rozčílila všechny jejich sourozence.

„A teď Zack vidí paní s dvěma jablíčky v karamelu a hot dogem,“ pokračoval.

„Vidím ji!“ zvolala Susan. „Páni, pamatuješ, jak jsi vloni snědl ty dva hot dogy, než jsme šli na horskou dráhu?“

Zack se dramaticky chytil za břicho. „To mi ani nepřipomínej!“

Když se Susan natahovala pro další chomáček vaty ze Zackovy tyčky, vynořilo se zpoza nedalekého překližkového stojanu s programem malé kotě.

„Koukni!“ zvolala Susan a ukázala na malou šedivou kočičku. Klekla si, aby ji pohladila, a Zack se jen díval. Vtom Susan pohnula rukou příliš rychle a koťátko uteklo.

„To ne!“ vyjekla Susan, když se kotě dalo na útěk mezi dav lidí proudící po chodníku – a než ji Zack stačil zastavit, rozběhla se za ním.

„Stůj!“ zavolal, ale to už byla pryč, v patách malému koťátku. Když svou sestru viděl naposledy, horečně pronásledovala kotě v modrých šortkách a své oblíbené mikině. Další vzpomínky už zahrnovaly jen podivně setmělé nebe, kvílení pneumatik, tu strašnou ránu a křik snad tisíce lidí všude kolem.

Od té chvíle následoval už jen čirý zmatek. Zack si vůbec nemohl vzpomenout, jak ho matka, a potom i otec a sourozenci našli, jak pochopil, že Susan už se nevrátí, věděl jen, že všichni plakali nebo byli v šoku nebo podlehli nějaké jiné emoci, které on nerozuměl. Pravda byla, že ať se sebevíc snažil rozpomenout na detaily všeho, co se dělo poté, co Susan odběhla za kotětem, jeho mysl v tom zkrátka nedokázala nalézt žádný smysl. Jak se ocitl zpátky doma a co se dělo později toho večera – nic z toho se mu nevybavovalo. Následovaly dny naplněné divným smutkem, pak pohřeb a po něm dlouhé týdny, kdy nedělal nic jiného, než že seděl ve svém pokoji nebo ležel v posteli; doteď si nemohl vzpomenout, co se dělo nebo co v té době dělal, věděl jen, že nakonec se vrátil do školy a dny prostě plynuly dál. A taky věděl, že Susan už se nikdy nevrátí – a věděl, že jedinou příčinou toho všeho bylo, že ji nechal běžet za tím kotětem. Že měl něco udělat a neudělal, že nějaká jeho část způsobila, že se stalo, co se stalo.

„Nikdy jsem vás neměla nechávat samotné,“ opakovala často Zackova matka, kdykoli si ho k sobě přivinula do uplakaného objetí. „Nikdy.“ Ale Zack měl vždycky pocit, že se ho jen snaží ukonejšit tím, že tu vinu bere na sebe. Věděl, že tak to není. Nedohlížel na svou mladší sestřičku tak pozorně, jak měl. Matka a otec a Ethan a holky si mohli říkat, co chtěli – Zack věděl, že za všechno může on.

Hleděl na Velkou řeku plynoucí dole pod srázem. Most, jediný most v okruhu třiceti kilometrů na toku této široké řeky, přetínal vodu směrem k východu, ale ležel tak daleko a hluboko pod Zackem, že se po něm autíčka pohybovala neslyšně jako malé hračky na vzdálené autodráze. I sama voda v řece se odtud shora zdála tak líná a pomalá, že připomínala dlouhou, nehybnou modrou stuhu táhnoucí se od jednoho obzoru k druhému. Svahy na protějším břehu pokrývaly ničím nepřerušené lesy, tak vzdálené, že jednotlivé stromy splývaly v jedinou hustou sytě zelenou pokrývku. Zack se znovu zadíval na Věž. Ta dívka se musela vrátit zpátky do lesa, pomyslel si.

Šedé stavení působilo v slunečním světle impozantně, ladně i masivně zároveň, a Zack si představoval, jak nádherná a dokonalá musela Věž být, než někdo zabednil vysoká okna, než se odloupaly a uvolnily tašky na střeše. Potom co ji navštívil už několikrát, pro něj bylo těžké uvěřit, že ji někdo nechal zchátrat do tak neutěšeného stavu. Přimhouřil oči a snažil se představit si, jak majestátně musela stavba vypadat před lety.

Pak se uvnitř něco pohnulo.

U okna v horním poschodí Věže – jen sotva viditelná skrz dřevěná prkna bednění – se na letmý okamžik objevila silueta, pouhý stín, který zase zmizel tak rychle, že si Zack ani nemohl být jistý, zda ho jen nešálila vlastní fantazie. Čekal a pozorně se díval, ale nic víc už nespatřil; popošel k Věži o pár kroků blíž a po celou dobu pozorně mžoural na horní okna. A jakmile se ocitl u schodů, všiml si něčeho, čemu se zdráhal uvěřit: brána do kamenné budovy byla pootevřená.

Zack potichounku vyšel těch několik málo schodů. Škvírou, jež vznikla pootevřeným křídlem brány, uviděl úzký proužek nitra Věže, tmavý a stinný, kam jediná špetka světla přicházela z těch několika oken vysoko nad podlahou. Položil dlaň na jedno křídlo brány, pootočil hlavu a zaposlouchal se. Zevnitř nevycházel žádný zvuk. Zack se naklonil blíž ke štěrbině ve dveřích a uviděl, jak se od mramorové podlahy odráží tlumené světlo. Ještě jednou se ohlédl na řeku, potom pomaličku zatáhl za kliku a vstoupil do Věže.

Tři

Nová kamarádka

C hvilku trvalo, než se Zackovy oči přizpůsobily šeru uvnitř Věže, ale jakmile se trochu rozkoukal, byl Zack naprosto oslněn tím, co spatřil. Mramorová podlaha byla bílá – tak vznešená, tak neposkvrněná, že měl téměř pocit, jako by se vznášel ve vzduchu – a stěny byly hladké a měly světlounce růžový odstín. Očekával, že budou šedé a pískovcové, prostě jako druhá strana stavebních kamenů, co byly vidět zvenčí; místo toho však byly zdi hlaďounké a čisté, jako by je někdo vymaloval minulý týden. Kolem Zacka se po všech stranách tyčila kamenná žebra vnitřní strany pilířů; a přestože okenní otvory v přízemí byly zatlučené překližkou, několik neporušených oken – zasklených tabulkami zeleného a žlutého skla – nahoře v poschodí vpouštělo dovnitř jemné světlo, jež vdechovalo celému prostoru přízračný šerosvit. Bylo to jako ocitnout se pozdě odpoledne v nejhlubším lese, mezi vysokými cedry, kde vás obklopuje příjemná, hebká zeleň a všude panuje ticho a klid. Nejpozoruhodnější na tom všem ale bylo, že nitro Věže nebylo ani zdaleka tak špinavé a zchátralé, jak by Zack očekával podle jejího vnějšího vzhledu – vlastně by se dalo říct, že interiér byl téměř dokonalý, jako by ho jeden den zavřeli a od té chvíle ho čas téměř nepoznamenal.

Zack zvedl pohled ke klenutému, zlatě dlážděnému stropu. Přímo uprostřed – v nejvyšším a nevzdálenějším místě – bylo cosi kulatého a stříbrného, co vypadalo trošku jako placatý detektor kouře, ale to mu připadalo tak nepatřičné, že si byl jist, že se musel splést. Zadíval se na to pozorněji a zmocnil se ho zvláštní, nepopsatelný pocit neklidu. Ta věc – ať to bylo, co to bylo – se zaleskla v tlumeném světle, když Zack zaklonil hlavu, aby si ji lépe prohlédl. Zdálo se, že je to něco jako velký medailon zasazený do samého středu stropu, ale bylo tu příliš šero, než aby rozeznal jakýkoli detail. Zack byl zvědavý, strašně zvědavý, co to může být.

Potom sjel pohledem od stropu dolů. Mezi dvěma patry nitra Věže, v kruhu kolem galerie rozdělující dvě poschodí, byly zasazené malé sošky – reliéfy, jak si Zack uvědomil, s tvářemi, které musely patřit lidem z dávných časů: indiáni s čelenkami, průkopníci, osadníci, vojáci v čepicích se štítky. Jak se otáčel, aby si je prohlédl, všiml si, že kolem zdi po jeho levici vede úzké mramorové schodiště, a jeho oči po něm vystoupaly až k místu, kde dosahovalo prvního poschodí. Odtud, z místa přímo nad zábradlím, na něj hleděla dívka s rudými vlasy svázanými do culíku.

„Ahoj,“ řekla tiše a pozdravila ho váhavou, mírně zdviženou rukou. V místech, kde stála, byly stíny tak hluboké, že ji Zack sotva viděl.

„Ahoj,“ odpověděl Zack a opětoval nesmělé zamávání. Na dívčině hlase, na tom, jak ho uvítala, bylo cosi tak klidného a přirozeného, že nebyl ani trochu vylekaný či překvapený. Hleděl na ni nahoru a čekal, že dívka něco řekne, ale ona se jen držela zábradlí a shlížela dolů na něj.

„Jak ses sem dostala?“ zeptal se Zack. Jeho hlas se v otevřeném prostoru rozléhal.

Dívka ukázala na dveře, které za sebou Zack nechal otevřené. „Prostě jsem šla dovnitř,“ odpověděla s mírným pokrčením ramen.

„Nebylo zamčeno?“ Už když ta slova říkal, prošel si v duchu těch několik návštěv Věže se svými sourozenci a uvědomil si, že ani jednou nezkusili vzít za kliku. Možná vůbec nebylo zamčeno.

Dívka zavrtěla hlavou. „Ne. Prostě jsem otevřela dveře. Už mockrát jsem chodila okolo, ale tohle je poprvé, co jsem se podívala dovnitř.“

„My jsme se sem právě přistěhovali,“ vyhrkl Zack. „Tedy, já a moje rodina.“

„Vy bydlíte tamhle v tom velkém domě?“ ukázala.

„Jo. Já jsem Zack. Dřív jsme žili v Roseburgu.“

„Já jsem Anna.“

Zack se znovu ohlédl ke dveřím. „Jsi tu sama?“

Přikývla, potom se přitáhla k zábradlí a vystrčila nad něj bradu a řekla: „Měl bys jít sem nahoru a podívat se.“

Zack bez váhání došel ke schodům, vyběhl po nich nahoru a v okamžiku stál vedle Anny a nestačil žasnout, jak moc je podobná Susan – její rudé vlasy, culík, velké hnědé oči. Dokonce byla i stejně vysoká.

„Venku jsem měl pocit, že jsem tady uvnitř někoho zahlédl,“ vykládal Zack. „Takže jsi to byla ty.“

Anna se usmála s pevně semknutými rty a dychtivě přikývla. „Já měla pocit, že jsem zahlédla někoho venku. A to jsi byl ty!“ Znovu lehce pokrčila rameny a tvářila se tak radostně, jako by pro ně Zack přinesl košík sladkostí. „Nejdřív jsem si myslela, že jsi jeden kluk, kterého znám ze školy, protože máš taky takové husté černé vlasy. A taky jsi tak hubený.“

Zack cítil, jak se jeho pusa na Annu usmála. „Kolik je ti?“

„Devět.“

„Mně je jedenáct,“ řekl.

„Jedna a jedna. Super!“

Zack se zasmál. „Mám narozeniny v říjnu. A ty?“

„Pátého května.“

„Cinco de Mayo.“

„Co?“ nechápala Anna.

„To je takový svátek.“

„Pro mě jsou to narozeniny.“

Zack se znovu zasmál, ale jen proto, že Anna mluvila tak otevřeně, tak upřímně. „Ty bydlíš někde tady?“ zeptal se.

Anna přikývla. „Vista Point je báječný. Jsou tu vodopády a jezírka ke koupání a plno pěšinek. Moc ráda se tu toulám a objevuju nové věci. To mě baví ze všeho nejvíc.“ Nakoukla dolů přes zábradlí. „Líbí se mi tady. Vždycky jsem se chtěla podívat dovnitř.“

„Mně jen nenapadlo, že by to šlo,“ přiznal Zack. „Myslel jsem, že to bude ruina, a ono je to tu moc hezké.“

„To je.“ Začala zkoumat strop, takže se jí otevřela pusa.

„A je tu klid.“

„Bydlíš daleko?“ zeptal se Zack.

„Jen na druhém konci lesa.“

„Rodiče tě nechávají chodit samotnou?“

„Znám tady každou pěšinku,“ odvětila Anna, čímž ale, pomyslel si Zack, neodpověděla na jeho otázku. „A všechna nejlepší místa ke koupání. Jsem na Vista Point odjakživa.“

Potom chvíli žádný z nich nepromluvil a ve Věži se rozhostilo hluboké ticho. Zack si prohlížel medailon na stropě: zdálo se, že je na něm něco napsáno.

„Máš nějaké sourozence?“ zjišťovala Anna. „Já ne.“

„Mám bratra a tři sestry,“ odpověděl Zack a na chvíli se odmlčel. „Ale nejmladší sestra už s námi není.“ A pak, protože měl dojem, že prozradil tajemství – aspoň částečně –, které se mu nechtělo vysvětlovat, dodal: „Ostatní jeli s mamkou nakupovat do Thornton Falls.“

Anna si ho prohlížela. Zdálo se, že čekala, až bude Zack pokračovat. „Jak jsi to myslel, že už s vámi není?“ zeptala se nakonec.

„Vloni v létě měla hroznou nehodu,“ odvětil potichu Zack a upřel oči zpátky na strop.

„Aha. To mě moc mrzí,“ řekla Anna a ve Věži znovu zavládlo ticho. Anna natahovala krk přes zábradlí a zvolna přejížděla pohledem po stěnách a mramorové podlaze Věže, jako by ji promyšleně, vyrovnaně studovala.

„Jsi v pohodě?“ obrátil se na ni Zack.

Podívala se mu do očí a obdařila ho mírným, uklidňujícím úsměvem. Měla maličko křivé zuby, díky čemuž vypadala na ještě méně než devět let, napadlo Zacka.

„Jaké je tvoje nejmilejší jídlo?“ zeptala se. „Já miluju ovesnou kaši s kousky čokolády. To je dobrota!“

Zack se hlasitě zasmál – Annina otázka ho absolutně zaskočila.

„Co mám nejradši?“ opáčil. „Asi německý čokoládový dort. Mamka mi ho vždycky dělá k narozeninám, a můj táta říká, že jíst tenhle dort přináší štěstí, ale podle mě si jen vymýšlí.“

„Mně mamka řekla, že štěstí přináší tohle místo,“ prohlásila Anna.

„Štěstí? Tahle stavba?“

„Ano. Že přináší štěstí všem lidem, co tady žijí.“ Anna opsala paží kruh, který podle všeho nezahrnoval jen samotnou Věž, ale i její okolí. „Všemu kolem.“

„Je krása bydlet u ní,“ souhlasil Zack, i když tak docela nechápal, co se mu Anna snaží říct. „Stojí přímo u kraje našeho pozemku.“

„Tak to sem můžeš přijít kdykoli!“

Zack ucítil bodnutí viny. „Moji rodiče nechtějí, abych chodil dovnitř. Já ani moji sourozenci. Zbláznili by se, kdyby to zjistili.“

„No, možná bys to s nimi mohl probrat. Požádat je o dovolení? Jak že se to jmenuješ?“

„Zack.“

„Zack,“ zopakovala, jako by zkoušela, jak jeho jméno zní. „Myslela jsem, žes předtím říkal Jack.“

„Ne, Zack.“

„To se rýmuje se spoustou věcí. Věk, koutek, rek. Ráda vymýšlím básničky. Ve škole i doma.“ Potom rychlým pohybem ruky ukázala vzhůru na medailon na stropě. „Než jsi přišel, zkoumala jsem něco tamhle nahoře. Viděl jsi to?“

„Koukal jsem tam, když jsem vešel.“

„Zdálo se mi, že na to koukáš!“ přikývla Anna. Vzala Zacka za ruku a vedla ho kolem galerie prvního poschodí, až se po několika krocích ocitli na místě, odkud světlo z okna svítilo přímo na medailon.

„Tady odtud je vidět nejlíp,“ vysvětlila Anna. „Přečteš, co se tam píše? Já tak dobře nevidím.“

Zack zamžoural na medailon, placatý disk o průměru kolem dvaceti centimetrů, z lesklého materiálu jako stříbro nebo nikl, do něhož byly vyryty tři okruhy „slov“ (ačkoli se vůbec nepodobala žádným ze slov, která Zack v životě viděl) okolo tří opravdových slov uprostřed. Vypadal takhle:

„Vůbec to nedává smysl,“ kroutil hlavou Zack. „Vypadá to jako… prostě náhodná písmena.“

Anna zaujatě mžourala do stropu. „Já nevím,“ řekla. „Ale je to…“

Odmlčela se, ale Zack měl přesto dojem, že pochopil, co chtěla říct. Nešlo jen o to, že ta slova a celý medailon vypadaly zvláštně – když si ty řádky v duchu přečetl, ucítil náhle nečekaný klid a pohodu, byť jen prchavě, ale v takové míře, že něco podobného už dlouho nezažil.

„Je to zajímavé,“ označil to Zack slovem, které používal jeho otec na věci, které si nedovedl vysvětlit.

„Přesně tak,“ souhlasila Anna. „Je to zajímavé.“

Vtom se zdálky ozvalo volání: „Zacku!“

„To je můj táta!“ vyhrkl Zack. Uvědomil si, že mu musel zmizet z dohledu už aspoň na dvacet minut.

„Zacku!“ zazněl otcův hlas znovu.