Noční slunce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Březina

Noční slunce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ondrovi a Adamovi

Text copyright © Jiří Březina, 2023

Cover & illustrations © Andrea Belén Arce, 2023

Cover image (sun) © Alena Poly / Shutterstock.com

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-253-6383-6

ISBN e-knihy 978-80-253-6411-6 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6412-3 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-6410-9 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Prolog

„Katko!“

Otevřela oči. Hned pochopila, že to byl jen sen.

Zdálo se jí, že je ve starém bytě. Máma tam byla taky. Všechno v tom snu bylo jako dřív.

Posadila se na posteli a ten pocit rázem zmizel. Chvíli sledovala, jak jí nohy olizují sluneční paprsky. Venku bylo krásně, ke slovu se hlásilo jaro.

Jenže Katka to moc nevnímala. Neměla náladu na to jít ven, nechtěla se radovat ze slunečné oblohy. Nezajímalo ji, že je víkend.

Nechtěla dělat vůbec nic. Přála si jen, aby tenhle den už skončil a ona šla spát. A ve snu se vrátila zpátky, do doby, kdy bylo všechno tak, jak má být.

Rozhlédla se kolem sebe. Rukou pohladila matraci. Nová postel, nový pokoj. Nový dům.

„Nový život,“ říkal jí táta, když ji sem vezl. „Začneme znovu, co říkáš? Oba potřebujeme přijít na jiné myšlenky.“

Moc tomu nerozuměla. Jaké nové myšlenky? Jestli něco takového existuje, jsou ty její nové myšlenky stejně těžké a černé jako ty, při kterých se loučila s tím velkým bytem v centru Prahy. Proč by mělo stěhování na venkov něco změnit?

Kapitola 1
Nový domov

Katka si v tom novém domě zvykala pomalu. Tolik místností! Pro dva lidi až moc.

Vzpomněla si, jak se táta dmul pýchou, když ji včera provázel všemi místnostmi. Jejich byt ve městě také nebyl zrovna malý, jenom v obýváku by se pohodlně ubytovala čtyřčlenná rodina, ale tohle bylo přece jen něco jiného.

Tenhle dům, to byla veliká skleněná krychle zakousnutá do travnatého svahu. Místo obývacího pokoje měl prostornou halu s kuchyní a barem, televizí přes celou stěnu, asi desetimetrovou pohovkou a dlouhatánským stolem jako stvořeným pro obří rodinnou hostinu.

Celá jedna stěna té velké haly byla ze skla. Stiskem tlačítka se dala odsunout a otevřela průchod na velkou terasu. Odtud bylo možné shlížet do údolí, na jehož dně se krčila malá vesnička. Jinak se všude kolem rozprostíraly jen široké pastviny a lesnaté kopce.

Okna Katčina pokojíku ale na vesničku neshlížela. Byla odtud vidět louka pokrytá zažloutlou loňskou trávou. Uprostřed ní se černě leskl rybníček s velikánskou vrbou, která se skláněla nad hladinu a smáčela větve ve vodě. Na konci louky se rozprostíral hustý les.

Vyšla na balkon a opřela se o zábradlí. Jaro bylo v plném proudu, mírný větřík k ní přinášel vůni mokré hlíny. Stromy na kraji lesa se mírně kývaly, jako kdyby tančily. Chvíli je pozorovala a přitom se jí zdálo, jako by ji les lákal k sobě. Pak si uvědomila, že jí začíná být chladno, a vrátila se dovnitř.

Katka měla celé patro pro sebe. Měla tu svůj pokoj, šatnu i koupelnu, a přesto tady zbývala spousta místa. Klidně by tu s ní mohlo bydlet pět dalších dětí. Jenže Katka tady byla sama, takže ostatní místnosti na patře byly prázdné, ani nábytek v nich nebyl. Když v nich člověk promluvil, slyšel ozvěnu. Občas z toho měla husí kůži.

Než šla spát, musely být všechny tyhle neživé místnosti zavřené. Když šla v noci na záchod, nezapomněla si rozsvítit na chodbě. Představovala si, že se dveře pomalu otevírají a ze tmy ji něco sleduje. Vždycky se musela zhluboka nadechnout a nahlas si opakovat, že už je velká, že na strašidla nevěří, že žádná neexistují.

Někdy slyšela zezdola zvuky televize. To pak po špičkách popošla po schodišti níž, aby viděla do přízemní haly. Táta seděl na pohovce, nepřítomně zíral na obrazovku a upíjel whisky. Na stolku před ním stála poloprázdná láhev.

Od té doby, co byla maminka pryč, se táta změnil. V práci zůstával ještě déle než předtím. Katka ho někdy nepotkala i několik dní. Ale i když občas dorazil domů dřív, než šla spát, bylo to, jako by tam ani nebyl. Nepřišel za ní do pokoje, aby jí popřál dobrou noc, ani se jí nezeptal, jak se měla. Když se Katka zeptala jeho, něco neurčitého zamumlal a zmizel ve svém podkrovním království.

Jednou v noci za ním Katka přišla do haly. Lehla si k němu na pohovku a položila mu hlavu do klína. Táta se na ni překvapeně podíval. Tvář měl unavenou, bez úsměvu.

„Měla bys už dávno spát, utíkej nahoru.“

Poslechla ho. Vlezla si do postele. Bylo jí smutno, ale nebrečela. Přemýšlela o tom, co se tátovi honí hlavou. Jestli je i jemu tak smutno, jestli i on má občas v krku knedlík a jestli ta bolest, kterou Katka cítila někde v hrudníku, občas cítí i táta. Moc by se ho na to chtěla zeptat, ale bála se.

Když ještě bydleli ve městě s mámou, neměla Katka ani chvíli volna. V pondělí k nim docházela učitelka angličtiny, v úterý měla Katka gymnastiku. Ve středu byl volný den, ale máma ji stejně vždycky přemluvila, aby si navzájem předčítaly z knížek. Ve čtvrtek zase gymnastika a v pátek Katku někdy doučoval brýlatý student, který jí také pomáhal s domácími úkoly na příští týden.

S tátou se vídala po večerech, neměl na ni ale moc času. Pořád někam volal, někomu psal. Často byl pryč, jezdil do ciziny, měl pod sebou továrny v několika zemích a nic se bez něj neobešlo.

Víkendy proto Katka trávila s mámou, jejími kamarádkami a jejich dětmi. Chodily po návštěvách nebo si zašly do kina. Čas od času ji máma odvezla na ranč za město a zajezdily si spolu na koních. Nejčastěji spolu ale chodily na dlouhé procházky lesem, scházely z cest, ztrácely se v mlází a nacházely skrytá tichá místa, kde byly samy.

Teď Katka zjišťovala, že táta ani netuší, co vlastně Katka celé dny dělala. A nezdálo se, že by ho vůbec napadlo to zjistit. Možná si myslel, že to všechno zařídí nová hospodyně, kterou najal, aby vedla domácnost.

Jmenovala se Jelena a mluvila se zvláštním přízvukem. Nebyla odtud, ale z nějaké cizí země. Měla široká ramena, červené tváře a světle hnědé vlasy, které nosila zásadně v drdolu.

Jenže pro Katku byla hospodyně něco jako duch. Potkaly se málokdy, protože Jelena většinou přicházela až poté, co Katka odjela do školy. Přes den jim uklidila, vyprala a uvařila něco k snědku. Když se Katka vrátila, jídlo bylo ještě teplé, jenže Jelena už byla pryč.

Jenom občas se minuly ve dveřích. Jelena se usmála, pozdravila ji a mrkla na ni svýma modrýma očima. Potom šla dolů do vsi na autobus.

Katce by nevadilo, kdyby se s ní ta paní zapovídala, zeptala se jí, jak se má ve škole nebo jak se jí líbí v novém domě, ale Jelena jako by se styděla. Možná se nehodilo, aby si s Katkou povídala, možná jí to táta dokonce zakázal.

Ať to bylo jakkoli, Katka byla věčně sama. Měla spoustu času. Bylo jí smutno a nudila se.

Nudila se tak hrozně, že se občas přistihla při tom, že si povídá sama se sebou. Když se jí to stalo už poněkolikáté, řekla si, že s tím musí něco dělat. Venku bylo krásně, duben se chýlil ke konci a sluníčko hřálo.

Začala chodit ven.

Nejdříve se vydala prozkoumat vesnici, ležící v údolí. Stačilo seběhnout z kopce. Prošla mezi několika domy a brzy dorazila na malou náves, které vévodil malebný kostelík.

Sedla si do stínu plechové autobusové zastávky. Před kostelem rostla obrovská lípa. Katka se dívala do její košaté koruny a vzpomněla si, jak ji maminka učila poznávat stromy.

Vzpomínka na mámu vyvolala další. Na tu zvláštní nemoc, která maminku Katce ukradla.

Rychle ten obraz zahnala a zkoušela si představit maminčinu tvář. S hrůzou si uvědomila, že se jí to nedaří. Věděla jenom, že maminka byla krásná. Její dlouhé světlé vlasy voněly po heřmánku. A když se zasmála, bylo to jako pohlazení.

„Hele, tohle je naše místo.“

Katka zamrkala. Výhled jí zakryly čtyři postavy. Jeden kluk a tři holky. Ta nejstarší z nich, velká, vypasená, s drzým pohledem, musela být jejich náčelnice.

„Povídám, že tohle je naše místo,“ zopakovala znovu pro případ, že by ji snad Katka přeslechla. „Koukej vypadnout.“

Nechápavě se na ně podívala. Tohle musely být místní děti. Asi jim obsadila pozorovatelnu. Tlustá holka se nad ní skláněla s rukama založenýma na prsou a výhrůžným výrazem ve tváři. Za ní po stranách vykukovaly další dvě holky, o hlavu menší než jejich vůdkyně a určitě dvojčata. Obě měly vlasy svázané do copu a byly oblečené do naprosto stejných růžových teplákových souprav.

Kousek od této dívčí trojice nesměle postával zrzavý kluk. I proti světlu Katka viděla pihy na jeho nose. Byl jediný z celé skupiny, kdo se netvářil rozzlobeně. Zdálo se, že ho nová tvář zajímá.

„To je určitě holka z toho novýho baráku na kopci!“ řeklo jedno z dvojčat.

„Jakýho?“ zeptalo se druhé dvojče.

„Toho za padesát miliónů,“ řeklo první dvojče.

„Myslíš, že je to ona, Báro?“ divilo se druhé dvojče.

Bára přikývla. Potom obě dvojčata úplně stejným pohybem zvedla pravou ruku a ukázala na Katku. „Je to ona!“ řekla dvojhlasně.

„Takže namyšlená milionářská holka sestoupila ze svého hradu na kopci až dolů do vsi? Podívat se na domorodce, co?“ řekla ta velká hubatá.

Katka se zhluboka nadechla, pomalu se postavila a popošla o jeden krok dopředu. Tlustá holka byla aspoň o hlavu vyšší než ona. Katka se jí přesto podívala do očí a naprosto klidným hlasem se zeptala: „Jak můžeš říct, že jsem namyšlená, když se vůbec neznáme?“

Dvojčata se na sebe podívala. Vůdkyně nehnula ani brvou.

„Určitě si myslíte, že jste něco víc. Už tam bydlíte aspoň měsíc a tvůj tatík ještě ani nebyl za chlapama v hospodě. Ani tvoji mámu nikdo ve vsi neviděl,“ řekla.

Ta slova na Katku dopadla jako rána kladivem. Hrdlo jí sevřela bolest.

Zrzavý kluk, který to všechno beze slova pozoroval, sklopil hlavu a teniskou nakopnul malý kamínek.

„Nechte ji,“ řekl polohlasně.

Katka se na něj vděčně usmála, ale on se pořád díval do země. Jejího úsměvu si ani nevšiml.

„Víte co? Jestli je tohle vaše místo, tak se omlouvám, že jsem vám ho zasedla,“ řekla nakonec. „Klidně si sem sedněte, já už stejně musím domů.“

Obešla skupinku a vyšla zpoza stínu zastávky. Potom se zastavila a ohlédla se.

„Jestli chcete, můžete k nám zítra přijít na návštěvu. Třeba zjistíte, že jsem úplně normální.“

Kromě hospodyně Jeleny se Katka potkávala ještě s jedním dospělákem. Byl to Zdeněk, řidič od táty z práce, který ji vozil do školy služebním autem. Byl to blonďatý chlápek v černém obleku, byl cítit po cigaretách a rád vyprávěl vtipy, které vůbec nebyly k smíchu. Na Katku byl moc hodný a staral se o ni jako o celebritu.

Když ji teď přivezl před bránu, řekl jí pro dnešek už poslední trapný vtip („Šli dva a prostřední upad.“), zasmál se sám sobě a rozloučil se s ní. Katka mu zamávala a rychle odemkla dům. Hned za dveřmi shodila ze zad batoh a utíkala rovnou do kuchyně.

Byla zvědavá, jestli děti z vesnice opravdu přijdou. Nikdo z nich na její nabídku neodpověděl, ale Katka nenechala nic náhodě. Cestou nakoupila nějaké jídlo a teď se vrhla do příprav. Udělala dva tácy chlebíčků, do mísy vysypala chipsy a ve velkém džbánu namíchala osvěžující citronádu s medem.

Připravila posezení na terase. Chvíli bojovala se slunečníkem, který se dlouho vzpíral, než ho dokázala sama rozevřít. Potom nanosila občerstvení a čekala. Když v sobě měla už tři chlebíčky a pomalu ji začala opouštět naděje, všimla si, jak se po cestě pomalu blíží čtyři postavičky. Tak přece jen přišli!

O několik chvil později už se hosté nevěřícně rozhlíželi po domě.

„Vy musíte být teda pěkně zazobaní,“ řekla zadumaně vůdkyně návštěvníků. Naštvaný výraz, kterým Katku častovala včera na zastávce, se změnil v tichou závist.

Katka jen pokrčila rameny. Nevěděla, kolik peněz mají. A vlastně jí to bylo jedno.

„Mimochodem, já se jmenuju Zuzana,“ pokračovala náčelnice. „Tohle jsou Bára a Klára, dvojčata. A tenhle zrzoun se jmenuje Bohouš.“

„Já jsem Kateřina,“ podala všem ruku Katka.

Ukázalo se, že s partou z údolí se dá docela dobře vyjít. Chvíli se ještě ošívali, ale když jim ukázala svůj pokojík, poslední zábrany z nich spadly. Holky ihned s nadšením vyrabovaly Katčinu skříň na šaty a začaly se převlékat před zrcadlem. Bohouš zasedl před Playstation a nebyla s ním řeč, dokud Katka nevybalila taneční podložku, na které museli v rytmu hudby skákat na osvětlené čtverečky.

Katka se náramně bavila. Skákala a smála se, až z toho byla celá udýchaná. Poprvé po dlouhé době se dokázala takhle odvázat. Kdyby to neznělo hloupě, hned by svým novým přátelům poděkovala.

Když už toho měli všichni dost, vyšli si odpočinout na verandu. Limonáda mezitím zteplala a chlebíčky už byly trošku okoralé, ale nezdálo se, že by to Katčiným hostům vadilo.

„Ty seš tady pořád sama?“ zeptala se Bára.

Katka přikývla.

„Fakt jo? I v noci?“ vykulila oči Klára.

„Ne, v noci jsem tady s tátou.“

„A to se tady nenudíš?“ zajímal se Bohouš.

„Trochu,“ přiznala.

Zuzana pronesla rozhodným hlasem: „Tak to my tě budeme navštěvovat častěji.“