Věčně věrný
nepřítel – anorexie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela Hošková

Věčně věrný nepřítel – anorexie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Anorexie je nepřítel, který přichází tiše, nenápadně a bez varování. Na počátku ho nevidíte, bojovat proti němu nechcete, a když se nakonec rozhodnete pozvednout zbraň, bývá už pozdě a vy zjistíte, že ten boj povedete navždy.

Michaela Hošková

Úvodem

Vše začalo nevinně psaním deníků v období nastupující puberty. Možná právě v tomto čase se nejvíce projevila touha po psaní nebo jednoduše potřeba zaznamenávat pocity, jež se v pubertě jedince objevují, a ne každý se o ně umí podělit s okolím. Přesto má silnou potřebu svůj život s někým sdílet a nemuset se stydět říct i ty nejintimnější pocity, strachy, chutě. Nejlepší kamarádkou, chcete-li důvěrnicí, se pro jednu dívku stal 13. 2. 1987 hnědý pruhovaný zápisník, který se denně plnil slzami, úsměvy i obrázky vystihujícími prožitý den. Časem se přidaly tabulky a přesné záznamy podobné těm v lékařských kartách pacientů. Hnědý deník postupně nahradil oranžový se samolepkami květin, který 6. 6. 1990 uzavřel vzpomínky tehdy patnáctileté studentky gymnázia, jejíž život se navždy změnil a už nikdy nebyl takový, jaký si ho v dětských snech představovala. Už nikdy nebyla sama, a přesto se tolikrát cítila osamocena, ztracena v myšlenkách, které se neustále točily kolem jediného áčka.

Ony dva deníky na mnoho let ukryly vzpomínky na nemoc, kterou, jak si naivně myslela, úspěšně porazila, ale záhy se ukázalo, jak moc se mýlila. Z nemoci se stal nepřítel, který se občas uchýlil na vedlejší kolej, z níž se snadno výhybkou dostal opět na tu její. Tou dívkou jsem tehdy byla já a dnes jsem se rozhodla své deníky – uložené na dně dětského kufříku s krtečkem na víku – znovu otevřít, protože s blížící se padesátkou ta choroba stojí věrně po mém boku, jen v jiné podobě a s jinou silou. Snad toto ohlédnutí zpět za lety prožitými s věčně věrným nepřítelem v zádech pomůže jiným, na jejichž dveře se snaží plíživý útočník jménem anorexie tiše zaklepat. Nenechte ji ani prstíčkem proniknout dovnitř, jinak vás snadno přelstí podobně jako Jeskyňky Smolíčka Pacholíčka. Na záchranu zlatoparohatého jelena však nespoléhejte, protože tato pohádka dobrý konec mít nemusí.

První nadpis v deníku

Psal se rok 1988, konkrétně září, které odstartovalo nový školní rok. Bylo mi 13 let a vstupovala jsem do posledního ročníku základní školy. Puberta v té době se mnou lomcovala ode zdi ke zdi. Bylo přede mnou období rozhodování o dalším studiu a přípravy na přijímací zkoušky. To vše ale vzalo záhy za své. Tento školní rok mi skutečně navždy změnil život, i když trochu jinak, než jsem plánovala. A přestože jsem na něj chtěla mnohokrát zapomenout, dodnes se mi to nepodařilo a vím zcela určitě, že už se mi to nikdy nepodaří. Mé tělo, a především má mysl mi roky 1988 a následně přelomový 1989 připomínají každý den, u každého jídla, při každém pohledu do zrcadla, při oblékání a svlékání, než ulehnu do postele, i když z ní ráno vstávám. Nevzpomínám si na jediný den, kdy by se mi moje osmdesátky nemihly před očima. V té době jsem začala se psaním deníku, který se mi stal nejbližším přítelem a očitým svědkem mé zkázy.

Ještě před první větou v hnědém deníku jsem prožila úplně normální prázdniny a nijak odlišná jsem se od ostatních necítila. V naší zemi stále vládli komunisté a my jezdili na pionýrské tábory, které nám tu absurditu doby nijak nepřipomínaly, když slepě přejdu červené šátky kolem krku při nástupu na focení a salutování ve jménu jiskry jasné. Jezdívala jsem na ně pravidelně každý rok už od první třídy a vždy se na ně těšila. Kromě oněch zmiňovaných šátků představovaly tábory většinou hlavně zábavu a partu dětí, co se rády ulily od rodičů a prožívaly první lásky, noční bojovky a nekonečné žvatlání pod peřinou až do rána. Nikdo nijak neřešil politickou tíži doby, svět jsme brali takový, jaký v té době byl. Byla jsem společenská, přátelská, ale hlavně vášnivá sportovkyně s někdy až urputnou cílevědomostí, která mi zajistila vždy řadu diplomů a medailí, jež pro mě měly být začátkem úspěšné sportovní kariéry. Navzdory politické nesvobodě nemohu říct, že by prázdniny byly jakkoli omezující. O tom, co je létat za teplem do dalekých zemí, jsme neměli ani tušení, takže nám to nijak nescházelo. Léto pro nás jednoduše znamenalo volno od denních školních povinností a já si ho užívala naplno nejen na letních táborech, ale i po boku svého dědečka. Ten mě brával do vlakového depa, k jesenické přehradě nebo jen tak na vysokou chebskou lávku přes koleje. Zde jsme spolu stávali celou věčnost a pozorovali vlaky, které tenkrát za tou západní svobodou pravidelně jezdily, ale já o tom neměla ani tušení. A možná, že i tajně v duši měla, a proto jsem na ně dokázala „čučet“ celé hodiny a v hlavě si představovat, kam až dojedou a co tam vlastně za tou oponou zažijou. Děda mě naučil tolika věcem, věnoval mi vždy moře času a péče. Dnes jev to tak velmi vzácný. I díky němu jsem poznala všechny naše západočeské lázně, do kterých se stále tak ráda vracím a beru s sebou děti, abych jim to kouzlo lázeňského života, architektury, krásy ukázala a kousek toho dědečkova kouzelného vyprávění předala. Prázdniny roku 1988 ale byly poslední šťastné bez poskvrny a šrámů na duši. Snad právě proto si je pamatuji dodnes zřetelně, jako by skončily včera. Jako bych tenkrát cítila, že něco krásného v mém životě končí, protože bude následovat rok, co uzavře první velkou kapitolu bezstarostného dětství. Snad jsem se bála, že ukončením základní školy taktéž končí i dětské letní prázdniny a nahradí je příležitostné brigády a dohánění učiva, které na střední škole bude o tolik těžší. Měla jsem nejspíše potřebu si ten poslední rok detailně zapsat, abych svůj první životní milník nikdy nezapomněla. Netušila jsem, jak zásadní pro moji budoucnost bude. Hnědý deník se otevřel a začala se psát kapitola s velkým doživotním A na počátku.

A jaká že byla ta první věta v deníku?

„Začátek školního roku dopadl dobře.“

Následoval seznam povinností, co musím udělat, abych se dostala na hotelovou školu, kam jsem se původně chtěla hlásit, a poznámka, že se začínám učit němčinu. Už druhý zápis v deníku naznačoval, že škola nebude tím hlavním mottem posledního roku základní školy.

„Víš, můj deníčku, že miluju sport. Celých 14 dní jsem se dívala na XXIV. letní olympijské hry. Letos se konají v Soulu v Jižní Koreji, tam bych se fakt vydat nemohla. Ale i v telce se mi velmi líbily. Byly to krásné hry. Také bych se chtěla na takové dostat. Teď ti napíšu medailový stav těch her.“

A následuje přehledná tabulka pořadí států s nejvyšším počtem medailí a bodů. Hned na další stránce je opět dokonale zpracovaná tabulka sportovců, kterým jsem na olympiádě fandila. Nebylo divu, že se seznam skládal převážně ze jmen sportovců z odvětví atletiky a tenisu, tedy disciplín, jimž jsem se v té době sama věnovala. Moje tabulková vášeň se začínala stále více zdokonalovat a touha míti vše pod kontrolou se měnila ve fanatičnost. Jenže tabulkovou fanatičností to vše teprve započalo. Už následující měsíc jsem udělala zásadní rozhodnutí, které spustilo destrukci mé osoby, a já začala pomalu a nenápadně přilévat olej do ohně.

„Milý deníčku, rozhodla jsem se, že každý den budu poctivě cvičit. Chci být štíhlá a dobrá sportovkyně. Moc bych si přála, abych se stala velkou, úspěšnou, světově proslulou sportovkyní.“

Nikdy jsem očividně nebyla troškařka. A následuje další tabulka odkrývající postupnou závislost na pohybu. Což by ještě nebylo tak zlé, kdyby se časem nepřidala tabulka spálených kalorií a zkonzumovaného jídla.

Po procvičeném barevném podzimu nastaly Vánoce. K těm se váže hned několik tradic, které jsou pro naši zemi tolik typické. Jednou z nich je voňavé pečení vánočního cukroví. To se v naší rodině zahajovalo vždy den po Mikuláši. Tradičně se u nás peklo cukroví několika druhů a my se ségrou vždy musely pomáhat válet, vykrajovat, zdobit, lepit linecká kolečka jahodovou marmeládou, natírat báječnou rozteklou čokoládou, kterou jsme klasicky měly až za ušima. Na závěr jako bonus byl sypký kokos, který z obyčejných koleček vytvořil sněhové koule. Které z dětí tuto tradici v době adventu nemilovalo? Na vůni pečeného cukroví, skořice, vanilky a hodně špinavých prstíků od cukrové moučky, hořké čokolády a sladké marmelády se člověk těšil už od Nového roku, nebo minimálně od léta. Pomoc při pečení cukroví nebyla nudná povinnost jako mytí koupelen, záchodů či luxování, ale chvilky, při kterých se skoro vždy mohlo beztrestně uždibovat, olizovat a cpát se cukrem bez trestných bodů nebo černých puntíků za neposlušnost. I když mamka stokrát řekla, že nemáme ujídat, ale počkat na Vánoce, vždy se u toho usmívala, protože věděla, že právě v tu chvíli cukroví chutná nejlépe. Během těchto příprav já však už neolízla ani prst od marmelády, natož si ukousla z kousku, o němž jsme rádi tvrdili, že se zrovna nepovedl. Nijak mi to ale nevadilo, vánoční nálada mě přesto naplno pohltila. Dnes vím, že to byl další z momentů, který v mé hlavě pootevřel druhý milimetr dveřní škvírky nepřátelské Jeskyňce, aby svůj prstík posunula o kousek blíže mé mysli. Během celých Vánoc jsem se sladkostem vyhýbala. Cukroví bylo úplně všude, na každém stolku stála minimálně jedna miska s dobrotami, které si mohl každý beztrestně a kdykoli vzít. Nikdo nad tím množstvím kontrolu neměl, a tak bylo snadné nechat všechny, aby si mysleli, že i já si beru bez omezení a s velkou chutí. Nikdo se tehdy nepozastavil nad dítětem, co vždy milovalo Vánoce a nikdy nezapomnělo olíznout prst od moučkového cukru nebo sebrat drobeček z talířku po vanilkovém rohlíčku. Tradiční řízek jsem ještě snědla, ale o ranní kus vánočky jsem už zájem neprojevila. Už si nepamatuji, zda bylo tenkrát nutné se na něco vymluvit. V deníku o tom záznam není. Nemyslím si, že bych nad tím v té době usilovně přemýšlela. Vyplynulo to tak nějak samo, nekontrolovatelně. Nebyla jsem nespokojené dítě trpící hlady, ale nedočkavá holka, která vyhlížela rozsvícení vánočního stromku, čekala na rozeznění zvonku a dárky od Ježíška. Ani pod stromečkem nikdo nenašel ufňukanou školačku, protože její vánoční seznam – čítající tenisovou raketu, míčky a dres – byl zcela vyslyšen. Našla jsem tam pohyb, a to bylo rozhodující, jak skrýt tradiční přejídání a spekulování o kilech, která každý s nástupem novoročních předsevzetí řeší. Přesto tu byla jedna změna, kterou jsem si jeden večer po Vánocích uvědomila. Málokdo to dnes dělá, ale za našich „mladých“ let se na stromky tradičně věšely nejen skleněné či slaměné ozdoby, ale i čokoládové kolekce, které komunisté rozdávali jako poděkování svým zaměstnancům neboli tehdejší dělnické třídě. Kolik dětí pracovník měl, tolik kolekcí si mohl nárokovat. Nahrazovaly tak „bídu“ vánočních ozdob a my se ségrou je milovaly. Ještě před Štědrým dnem jsme na ně tajně chodily a uždibovaly. Vlastně zcela je snědly. Utrhly jsme si jednu, pomalu otevřely barevný celofán, vyjmuly čokoládu a celofán se snažily upravit tak, aby nebylo poznat, že uvnitř už je prázdno a pusto. Nejtěžší byly zlaté čokoládové mince, ty jsem hlavně já naprosto milovala. Naše zručnost a šikovnost každý rok rozzlobila tátu víc a víc. Když po Vánocích došly řízky i salát, většinou se na řadu dostaly zmiňované čokoládové figurky. Ty s likérem měl táta nejraději. Chtěl si osladit život, ale našel jen prázdné obaly. Ačkoli jsme to dělaly tradičně každý rok, on se stejně tradičně úplně stejně naštval a sliboval tresty, na které naštěstí vždy po Silvestru rychle zapomněl. Tenhle rok to ale bylo jiné. Vyzobaných ozdob bylo na stromku jen velmi málo a já si to jednou v noci při pozorování světýlek vánočního stromku uvědomila a do svého deníku si to dokonce zapsala.

„Letos bude taťka méně nadávat, čokoládové mince jsou všechny nedotčeny.“

Zda jsem to psala s hrdostí, že táta bude šťastný, nebo s obavou z přebytečných kil, už nedokážu říct. Možná v tom bylo obojí, hrdost i strach. Tentokrát jsem vydržela nejíst, nezklamat, zachovat dobrůtky do vánočních svátků, ale na druhou stranu to bylo další pootevření dvířek nemoci, která už svá chapadla pomalu obtáčela kolem mého těla.

O následných silvestrovských oslavách není v deníku napsáno špatného slova, ačkoli taktéž bývají spojeny s obžerstvím, brambůrky, chlebíčky a půlnočním pečeným vepřovým kolenem.

„Celý den jsem byla veselá a stále jsem tancovala. Byla jsem smutná, když jsem se loučila se starým rokem. Pouštěla jsem prskavky.“

Takto stroze jsem se zmínila o konci roku. Stoly se vždy prohýbají pod tíhou jídla, jemuž málokdo odolá. Více než sladké tentokrát převažuje slané a mastné, kaloricky tedy úplně stejně nebezpečné. Tento den si všichni umíme omluvit se slovy, že je to naposled, a na řadu přichází stále dokola obehrávané předsevzetí, že od Nového roku bude dietka. U mě ale toto předsevzetí poprvé platilo na sto procent. Ještě před samotnou půlnocí se začal lámat ten nepostřehnutelný kus chleba. Z chlebíčků jsem začala odlupovat jen kyselé okurky, rajčata či papriky. Nevnímala jsem, co dělám, prostě se z mouky stal nepřítel, aniž bych o tom hlouběji přemýšlela. Stejný osud potkal i máslo či majonézový bramborový salát, o brambůrkách jsem už smýšlela jen jako o jedu. Možná jsem ještě tehdy vzala na milost šunku nebo vajíčko, ale silně o tom pochybuji. Všechno bylo tak nějak přirozené, a přesto dnes vím, že přirozené se to zdálo jen mně. Nový rok přinesl do deníčku i nový záznam, první roku 1989, který se stal přelomovým nejen pro naši zem, ale hlavně pro mě samotnou.

„Nový rok začal dobře. Učila jsem se, byla jsem venku a dívala se na televizi. Celý večer jsem cvičila. Ahoj deníčku!“

A na průšvih bylo zaděláno. Jak na Nový rok, tak po celý rok, jen s tím rozdílem, že slovo dobře se už v záznamech příliš často objevovat nebude.

Už tiše přichází

Psal se leden 1989 a dle zápisu v deníku nezačal pro mě příliš šťastně.

„Dnes jsem se dozvěděla, že nebudu moct jezdit na Dobříš na tenis. Celý den jsem nepromluvila a večer probrečela.“

Na to, jak jsem do té doby poctivě plnila deníček svými každodenními pocity, zde na několik měsíců mé svěřování končí. V té době u mě došlo k řadě změn, které asi nebylo moc času zaznamenat. Nadešla doba rozhodování, kam moje cesty po základní škole povedou, jaký sport budu dělat, když tenis mi není příliš souzen, a ruku v ruce jsem se od základu měnila já. Prala jsem se s tím vším sama bez svěřování se okolí i hnědému deníku. Někdy to tak mám dodnes, že jsou věci, které potřebuji sdílet denně, a pak najednou přijde doba, kdy nechci mluvit o ničem. Další záznam přišel v dubnu, kdy bylo jasné, že něco se začíná měnit.

„Dnes jsem byla s tátou na turnaji ve volejbale. Asi začnu jezdit na Dobříš trénovat a fakt se těším. Navíc tam byl v týmu fakt pěknej kluk, takže jsem velmi šťastná. Drž mi palce, deníčku.“

Očividně jsem šance na úspěch v tenise neměla, ale v jiném sportu mi bylo důvěřováno více, a navíc pěknej kluk je lákavý důvod změnit profesi či odvětví v každém věku, století i politickém režimu. Nějak si na to už nevzpomínám, ačkoli to muselo být zcela zásadní, protože následující stránky v mém deníku opět chybí. Napsány ale zcela jistě byly, protože stopy po vytržení jsou očividné. Netuším, proč jsem je tenkrát vytrhla, ale jelikož hned na té následující stránce jsou jen tabulky naznačující změnu mého myšlení, co se postavy a stravy týká, je jasné, že nároky na svůj vzhled jsem začala řešit velmi intenzivně. Vím, že těch impulzů bylo víc. Ve sportu mi překážela rostoucí prsa, proto jsem si je stahovala, jak to jen šlo, a můj rychlý nástup puberty mě vzdaloval od vrstevníků, kteří rozhodně nedělali, že to nevidí. Je asi důležité upozornit, že v té době jsem sice byla větší, vyšší a vyspělejší ve srovnání se spolužáky či sportovními souputníky, ale vím, že jsem měřila 167 cm a vážila 55 kilo. Hodnoty v tabulkách naznačují, že takový průšvih to zas nebyl, nicméně ve věku třinácti let jsem připomínala spíše dospělou ženu než dívku pod zákonem. Co bych dnes ve středním věku za tato kila dala, možná bych doslova vraždila. Jenže tenkrát jsem nebyla trpělivá a okolí bylo příliš netolerantní. Z řad svých vrstevníků jsem jednoduše dost vyčnívala a při samotných zápasech se vždy našel někdo, kdo to musel komentovat. Ani ve třídě jsem nebyla ušetřena uštěpačných poznámek na svou vyspělost a píchání kružítkem do zadních podle mě větších proporcí. A tak následovalo vytváření tabulek a měření důležitých částí těla, abych měla přehled o svých pokrocích. Tabulky stravování přišly vzápětí. Políček na záznamy o jídle bylo hodně, ale vyplněných čím dál tím méně.

Další záznam se objevil v květnu v den mých narozenin.

„Dnes mám narozeniny. Je mi 14 let. Dostala jsem prstýnek, podkolenky, tričko a šampon. Ráno jsem s tátou pracovala na zahradě. Odpoledne jsem byla na tenise, kde mi všichni řekli, že stejně svou největší sokyni nikdy neporazím. Večer jsem brečela a chtěla být sama. Ale ségra pro mě přišla a řekla, že mám jít do pokoje. Večer jsem ještě byla na volejbale.“

Je jasné, že slyšet na své narozeniny, že nevyhrajete, „chce“ každý cílevědomý puberťák. A stejně jako každý, kdo prožívá telecí věk, se urazí, zavře do sebe a bojkotuje vše kolem sebe. Sladkosti, chlebíčky a dort nahradil sport, a tak se škvírka dveří pro Jeskyňku anorexii už téměř otevřela a pustila dovnitř celý prst. Netrvalo dlouho a krátce po narozeninách se do pomyslných dveří dostala celá dlaň nepřítele, který se mi stal věrným a byl připraven mě zcela uchopit. Volat kohokoli na pomoc jsem nedokázala a vysvětlení jsem už neměla žádné, prostě se to stalo a já nad tím ztratila kontrolu. Na začátku šlo jen o medaili, na konci už o život.

Ačkoli v době mého dětství nejčastěji dívky hubly kvůli titulním stránkám v časopisech, dnes je nahradily především fotografie na sociálních sítích, které jsou stejně jako ty v časopisech upravované a nepravdivé. Věřily jsme jim tenkrát a věříme jim i dnes. Stále si myslíme, že krása je základ úspěchu a štěstí, ačkoli ze všech stran posloucháme opak. Nebudu vyvracet, že s krásou je život snazší, ale zkusím věřit, že se to jednou změní. Paradoxně u mě byl úplně jiný důvod, proč jsem si to rozdala v ringu s anorexií. Touha po sportovním úspěchu pro mě znamenala nejvíc. A asi i touha ukázat, že za to prostě a jednoduše stojím. Že jsem na světě a mám tu co dokázat. Den po narozeninách byl asi první, kdy už moje tělo začínalo bojovat s nepřízní osudu, chcete-li hloupostí a touhou po dokonalosti. Den po narozeninách se totiž v deníku objevuje záznam naznačující, že jídlo se stává mým úhlavním nepřítelem.

„Dnes byl fajn den. Byla jsem s tátou v Národním muzeu. Fakt zajímavý. Večer šel se mnou ještě na tenis. Stále mi ještě nechutná jíst.“

První zmínka o jídle, první náznak pohromy, co se na mě valila. První věta, která demonstruje tikání pomyslných hodin odbíjejících čas na úplnou záchranu. Ani následující záznam nevěstil nic dobrého.

„Dnes byl takový průměrný den. Ve škole to šlo, ale bylo mi zase špatně. Stále mám ještě málo síly a skoro denně mi je zima. Ani na tenis jsem nesměla a večer jsem musela sníst řízek s bramborem. Na jídlo vůbec nemám chuť. Jak ho vidím, celá se rozklepu. Dnes jsem si zavedla nový notýsek, kam si píšu program na příští den.“

Kam ten notýsek zmizel, netuším, ale opravdu bych do něj teď s chutí nahlédla. Je mi ale jasné, že ukrýval seznam tělesných aktivit od brzkého rána do pozdních večerních hodin, protože těch jídelních tam nemohlo být mnoho. Musel být ale jistě ukryt před zraky rodiny, protože záznamy už naznačují, že přišly první zákazy pohybu a první příkazy k jídlu. Mé deníkové vzpomínky už nemluví o nechutenství, ale o strachu a fyzické bolesti. Přitom to nejhorší bylo ještě stále přede mnou. Ačkoli ručička na váze systematicky klesala, moje denní záznamy tomu vůbec nenasvědčovaly. Je jasné, že v té chvíli se můj obraz v zrcadle začal tříštit na malé kousky, které jsem už neměla sílu a schopnost slepit do původního obrazu a začala jsem tomu pochroumanému odrazu bezmezně věřit. Zrcadlo mi nastavovalo svou tvář jinak a začalo lhát o mém skutečném vzhledu. Já mu ale naprosto věřila a považovala všechny kolem za hlupáky, kteří mě nevidí stejně jako ono roztříštěné zrcadlo, jež žádná shozená kila neukazovalo. Ze společenské usměvavé ambiciózní dívky se stala osamocená adolescentka věřící jen ve svůj obraz ve skle a deníku, který se stal na dlouho jejím jediným přítelem. Vše se stalo velmi rychle, ačkoli se to tak nyní nemusí zdát. Šest měsíců jsem po milimetrech otvírala dveře nepříteli, abych je nakonec otevřela úplně dokořán.

Jídlo jako trest

Od poloviny května se stal deník spíše kuchařkou a slzavým údolím nežli knihou vzpomínek na krásné dětství. Z denních zážitků, úspěchů či neúspěchů ve škole se staly jídelní seznamy ve zkrácené verzi a kolonky s počtem dřepů. Je jasné, že v květnu se pomyslný chleba rozlomil a neviditelný nepřítel začal vyhrávat nejen jednu bitvu, ale pomalu a jistě mi vyhlásil válku.

„Dnes byl úplně všeobecný den, až na malé chvilky. Furt mě někdo stále nutí do jídla, a to mě štve. Vůbec mi nechutná jíst. Byla jsem s tátou na tenise. K večeři jsem měla bramborák a polévku. Hrůza, co!! Já se stále bojím, že ztloustnu. A tak jsem večer cvičila, abych všechno vypotila. Dělala jsem nově jógu, strečink, cviky a dřepy. Ani ovoce jsem si nedala, když jsme měli ty bramboráky. To je pro dnešek vše, milý deníčku.“

Myslím, že ani nejmoudřejší lékařské knihy té doby u nás neobsahovaly tak přesný popis nemoci, která brzy ovládne nejen mě, ale stane se hladovou hrozbou nejen adolescentů. Není to však jen hrozba ohrožující mentální a fyzické zdraví jedince, ale především společenská, která zasáhne celou rodinu. Je stejně zákeřná a nezdolná jako kterákoli smrtelná choroba, co semele všechno a všechny. Trpět začnou postupně všichni, aniž by tu nemoc viděli. Další záznam a má sestra jsou toho důkazem.