Ódin a devět světů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Marcos Jaén Sánchez

Ódin a devět světů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

RODOKMEN ÓDINA A DALŠÍCH BOHŮ

HLAVNÍ POSTAVY

Bytosti z doby stvoření

Yggdrasil – strom života, obrovský jasan, který udržuje v rovnováze všechny části všehomíra. Mezi jeho větvemi, kolem kmenu a v kořenech se nacházejí různé světy.

Norny – tři významné sudičky, které předou vlákno osudu a sídlí v kořenech Yggdrasilu. Je to Urd („Osudová“), která symbolizuje minulost, Verdandi („Stávající“) ví, co se právě děje, a Skuld („Co musí být“) představuje budoucnost.

Ymir – byl první živou bytostí ve vesmíru. Je to obr velikosti celého kontinentu, který se zrodil ze střetu prvotního ledu a ohně.

Audhumla – prakráva, jejíž mléko je zdrojem života. Narodila se z tajícího ledu a je to druhý živý tvor na světě.

Bohové a obři

Bor a Bestla – obři, kteří přišli na svět, když Audhumla olizovala slané ojíněné kameny a svým jazykem jim dala podobu. Jsou to rodiče Ódina a předci rodu Ásů.

Ódin – „Zuřivec“, syn prvních obrů, které převyšuje inteligencí a mocí. Je schopen chápat proces stvoření a propojit všechny jeho prvky. Je prvním z rodu Ásů.

Vili a Vé – mladší bratři Ódina, kteří mají podobné schopnosti jako on, i když ne tak velké. Jsou méně ctižádostiví a odvážní než on, proto brzy uznají jeho převahu a jsou mu ve všem nápomocni.

Njörd a Niorun – první z božského rodu Vanů. Jsou to sourozenci, bozi plodnosti a přírodního života. Njörd je bůh úrodné půdy a patron rybářů a námořníků, Niorun je bohyně obdělávané půdy.

Bytosti stvořené bohy

Ask a Embla – muž Ask, „Jasan“, a žena Embla, „Jilm“, se stali předchůdci všech lidí. Byly to bytosti, které stvořili Borovi synové z kmenů vyplavených mořem.

Hugin a Munin – „Myšlenka“ a „Paměť“ byli havrani stvoření Ódinem proto, aby sledovali, co se děje v devíti světech.

—1—
Led a oheň

trom je svět a svět je strom. Jasan Yggdrasil drží pohromadě různé části vesmíru. Devět světů existuje mezi jeho větvemi, žije v jeho kořenech a ovíjí se kolem jeho kmene. To on jim dodává životodárnou mízu, to on je spojuje. To díky němu v nich vládne řád, to on je zárukou jejich existence.

Ale i před Yggradsilem cosi bylo. Na počátku věků někde v bezedné hlubině zkřížily své síly oheň s ledem a z jejich souboje vzešlo vše, co dnes známe. Z jejich střetu se zrodil eitr, jedovatá mlha, která později dala vzniknout všemu živému. Oheň a led jsou dva nejstarší světy.

Domovem ohně je Múspelheim, kde vládne prapůvodní chaos. Tam přebývají ohniví obři a čekají na příhodnou chvíli k povstání. V jejich čele stojí Surtr, jenž je nepřítelem tvorstva. Mezi kořeny Yggdrasilu leží také Niflheim, říše chladu, zimy a ledu. Ze země zde tryská pramen Hvergelmi, „vroucí kotel“, který zásobuje vodou nejhlubší kořeny jasanu. Do těchto míst se světlo nedostane, a přesto se za nimi rozkládají ještě ponuřejší končiny. Svět mrtvých, Helheim.

Ve středu velkého jasanu, pevně spojen s jeho kmenem, se rozkládá Midgard, „Středozem“, jenž je obýván lidmi. Ze všech stran ho obklopuje nekonečný oceán a jeho obyvatelé s obavami hledí k zemi ležící na protilehlém břehu. Je zahalen v mlze, z níž se tyčí k obloze nejvyšší pohoří světa. Jen tato přírodní hradba odděluje Midgard od Jötunheimu, říše obrů. Jsou to bytosti obdařené mimořádnou silou, které přišly na svět dokonce dříve než bohové. Mnohé jsou chytré, ale většina z nich jsou primitivní divoši. Kořeny Yggradsilu prorůstají až do těchto nehostinných koutů, protože jimi protéká pramen moudrosti, z něhož jasan čerpá vláhu.

Bohové jsou spojeni s větvemi stromu, mezi kterými leží též Svartalfaheim a Álfheim. Svartalfaheim je domovem zručných trpaslíků, jejichž řemeslné a stavitelské schopnosti jsou vyhlášené. Jsou sice zakrslé postavy, ale jejich ruce dokážou obdařit mimořádnou krásou vše, čeho se dotknou. Álfheim je říší světla, v níž sídlí nádherní světlí elfové, kteří mají moc ochránit vše živé, ale také mu uškodit.

Prvními mezi bohy jsou Ásové, z jejichž rodu pochází Ódin, Otec veškerenstva. Dalším božským rodem jsou Vanové, vyznávající život, plodnost a vášeň, kteří obývají Vanaheim. Sídlem Ásů je nebeský Ásgard, kde se rozkládají Ódinovy velkolepé paláce, domy jeho bratrů, potomků a dalších spřízněných bohů. Ásgard je oddělen od ostatních světů duhovým mostem Bifröstem, přes nějž mohou přejít jen ti, kteří jsou vítáni v sídle Ásů. Pouze Otec veškerenstva má volný přístup do všech světů.

Na nejposvátnějším a také nejlépe střeženém místě Ásgardu se nachází pramen osudu. Z něj nabírají vodu a neustále zalévají kořeny Yggdrasilu tři norny. Díky nim je jasan stále zelený a živý. Norny jsou tak staré, že vědí všechno, co se kdy přihodilo, ale také dokážou ze stromu přečíst, co se teprve stane. Jejich úkolem je tkát pavučinu osudu, aby zajistily trvání světa.

Ze svého stříbrného paláce Valaskjalfu, nejvýše položeného v Ásgardu, Ódin pozoruje, jak strom života prorůstá všemi devíti světy a jak se stará o ty, kteří v nich žijí. Bohovým posláním je chránit Yggdrasil před chaosem, proto vysílá své dva havrany na obhlídku, aby měl přehled o tom, co se děje ve všech světech, a tak sbírá síly, znalosti, zdokonaluje se v magii a shromažďuje ve Valhalle, Síni padlých, nejudatnější bojovníky, kteří se připravují na konečnou bitvu.

Otec veškerenstva sedí na stříbrném trůnu Hlidskjalfu a dohlíží na veškeré tvorstvo.

Toto je příběh o tom, jak započalo jeho dílo.

Havrani Hugin a Munin, jejichž jména znamenají Myšlenka a Paměť, poletovali bezstarostně po obloze, nechávali se unášet vzdušnými proudy nahoru a dolů a prolétali nazdařbůh mlhou. Jen co v dálce zahlédli zář, po které pátrali, prudce zatočili a zamířili tím směrem. Zanedlouho se ocitli na břehu jezera, jehož zelené světélkující vody omývaly úpatí obrovského jasanu. Voda prýštila z pukliny v kmeni, která vypadala jako ústa pronášející nějaké staré zaklínadlo. Havrani usedli na kmen vedle praskliny a pak se zahleděli do husté mlhy v očekávání příchodu svého pána, jemuž ukazovali cestu.

Nejdříve měla jeho postava jen neurčité tvary, ale jak se postupně blížil, začal se zhmotňovat a mlha kolem něj se rozpouštěla. Zahalen do tmavě modrého roucha, jež barvou připomínalo poslední polibek noci, tajemný poutník s tváří zakrytou kapucí dorazil na břeh jezera.

Obešel ho, aby se dostal co nejblíž ke stromu. Pohledem zkoumal jasan a viděl, že se jeho koruna ztrácí v závratné výšce kdesi v mlze a jeho kmen s větvovím je tak rozložitý, že připomíná hradbu. Stáhl si kapuci z hlavy a odhalil mladistvou tvář, orámovanou rozcuchanými vlasy a divokým plnovousem. Borova syna Ódina se znovu zmocnil úžas při pohledu na onen impozantní strom. Mezi jeho kořeny, větvemi a na kmeni našlo útočiště devět světů a v každém z nich žil odlišný druh bytostí. Ze všech existujících tvorů pouze Ódin mohl prostřednictvím stromu cestovat mezi světy, a protože na něj nasedal jako jezdec na koně, dal mu jméno Yggdrasil, „Kůň strašného“.

Bůh položil dlaň na jeden z kořenů a beze slov si vyžádal, aby mu uvolnil cestu. Pod jeho rozhodným gestem dřevo prasklo a před Ódinem se objevil vchod do jeskyně. Studený vítr vycházející zevnitř mu olízl tvář. A pak se Borův syn, střežen svými havrany, vydal do útrob Yggdrasilu.

Podzemní chodba klesala směrem k ledovému prostranství zakončenému slují s vysokou klenbou, z níž visel nespočet třpytících se rostlinných vláken. Vlákna se proplétala s těmi, která vyrůstala ze zdí, a společně tvořila obrovské jakoby napůl dokončené koberce. Ódin zamířil do nitra jeskyně, aby vyhledal tkadleny, jejichž dílo právě spatřil.

Najednou se ozval tichý hlas:

„Synu Borův… z rodu bohů.“

Rozhlédl se kolem, ale kvůli povlávajícím pavučinám spředeným z vláken nedokázal určit, kdo k němu mluví.

„Tady nemáš co pohledávat,“ zašeptal jiný, poněkud přísnější hlas.

Uprostřed sluje se mihnul jakýsi stín. Ódin se vydal za ním, avšak nikoho nenašel.

„Já, Ódin, syn Bora, a moji bratři Vili a Vé jsme zabili Ymira. Z jeho ostatků jsme stvořili nebe a zemi. Vdechli jsme život prvním lidem a věnovali jim Midgard, aby se množili. Našim druhům z rodiny Vanů jsme dali svět, který mohou považovat za svůj. Darovali jsme domov i trpaslíkům, světlým elfům, a dokonce i obrům. Norny, tkadleny osudu, popřejte nám sluchu! Musíte nás vyslechnout!“ pravil Borův syn. A v tu chvíli pocítil na krku čísi dech.

„Velká slova, ale…“

Bůh se prudce otočil, ale nahmátl jen prázdnotu. V hlavě mu zazněl třetí hlas, ačkoliv se mu zdálo, že se vznáší nad ním.

„Po dlouhé věky nikdo o tvorstvo nedbal. Kde jsi tehdy byl ty, Borův synu?“

A z jiné strany další hlas:

„Kde byl tvůj otec?“

Ódin se otáčel na všechny strany a snažil se vypátrat, kdo k němu promlouvá. Najednou ucítil, jak se mu kolem předloktí omotává smyčka, sune se k ramenu a blíží se ke krku.

„Kde jste byli všichni na počátku věků, když ještě neexistoval písek ani moře ani studené vlny…?“

Chtěl si pomoct volnou rukou a osvobodit se, ale vmžiku se mu ovinula kolem zápěstí další smyčka, a než se nadál, měl spoutanou celou ruku.

„… když ještě nebylo nebe ani země…“

„… jen propast…“

Vlákna se mu omotala kolem stehen, zvedla ho ze země a rázem ho vytáhla až ke klenbě jeskyně. Kolem něj se ozývaly hlasy, hned tu a zase tam, zatímco sebou házel a škubal nitěmi, avšak veškeré jeho úsilí nic nezmohlo proti silám, které ho spoutaly a měly ve své moci.

„Pamatuješ si snad na ty, kteří přišli první na svět?“

„Máš ponětí o tom, co bylo předtím, než jsi přišel na svět ty?“

„Ty, Ódine, Borův synu?“

Z vláken spletených v provazy nebylo úniku, a tak se zmítal v jejich zajetí u vysoké klenby jako moucha v pavučině. Bůh uchopil pouta, omotal si je kolem ruky a pevně je sevřel. Zhluboka se nadechl, pak zařval z plných plic a vší silou za ně trhnul. Strop jeskyně se otřásl tak, až v něm zapraštělo. Borův syn za ně dál s nevídanou vervou škubal a tahal, až se jeho paže pokryly modřinami a stěny sluje pod náporem jeho energie praskaly. Obličej mu potemněl, svaly ochabovaly a údy znecitlivěly, ale nepolevoval ve svém úsilí, jako by ho těšilo, že nejspíš brzy přijde o končetiny.

Svazky vláken se stahovaly kolem jeho těla čím dál víc a svíraly ho jako had, takže už nemohl ani dýchat. Když cítil, že ztrácí vědomí, přestal s nimi Ódin bojovat, zavřel oči a ponořil se do svého nitra. Smířil se s jejich sevřením, protože jejich prostřednictvím byl propojen s Yggdrasilem. Najednou viděl vše, co existovalo, tak jasně a zřetelně jako nikdy dřív. Poté co jeho mysl splynula s duchem jasanu, takto k němu Ódin promluvil:

„Je mnoho toho, co neznám, a nejsem na to pyšný. Přicházím za tebou, protože tě mám v úctě jako to nejposvátnější, co bylo kdy stvořeno, a protože tvé věčné sestry, které předou osud z tvých vláken, jsou mocnější a moudřejší než já. Poslyš tedy má slova. Devět světů všehomíra již je stvořeno a každý má své místo. Pod mou ochranou se daří životu, ale vím, že tam, kam má moc nedosáhne, stále ještě žhnou všepohlcující plameny a říše ledu rozevírá svou náruč. Ve svém nitru cítím jejich neutuchající boj, pomalý, ale nesoucí zkázu. Jestli má být můj rod pověřen tím, aby je zastavil, musím se o ohni a ledu dozvědět všechno.“

Sevření vláken najednou povolilo a Ódin spadl na zem, stejně jako když se ze skály odlomí kus balvanu. Po dopadu konečně mohl nasát vzduch do plic. Pomalu otevřel oči a závoj nevědomí se s každým nádechem rozplýval. Když přišel k sobě, tyčily se před ním tři postavy. Byly oděny do bílých rouch a rozpuštěné vlasy jim spadaly na záda. Jen ta třetí, která stála opodál, měla zahalenou hlavu. Obličeje noren1měly mimořádně jemné rysy, ale zároveň se v nich zračil chlad, odtažitost, a dokonce i krutost. Při pohledu na ně mrzla každému krev v žilách.

1 Překvapivou podobnost mezi nornami a řeckými moirami, trojicí ženských postav, které předou nit osudu, lze přisuzovat vlivu křesťanství na severskou mytologii.

Prostřední norna přistoupila k Ódinovi:

„Vědění, které zde střežíme, je tobě zapovězeno. Není ti dáno znát svůj vlastní osud.“

Bůh se postavil a odpověděl jí:

„Toho jsem si vědom. Není to to, po čem prahnu.“

„Byly jsme svědky tvých podvodů a lží. Proč bychom ti měly věřit?“

„Ty, Verdandi, víš, co se kde děje. Viděla jsi, že mí havrani prolétají světy, ale jsou říše, do kterých nemají přístup.“ Norna mlčela, což Ódin považoval za tichý souhlas, a tak pokračoval. „Hugin a Munin mi přinášejí zprávy ze všech koutů, existují však síly, jež jim nedovolí, aby se u nich porozhlédli. Co je zač ten oheň? A led? Proč jsou pro nás hrozbou?“

„To je stará historie, Borův synu,“ odpověděla Verdandi. Pak se na okamžik odmlčela, jako by se nechtěla podělit o znepokojivou myšlenku, jež jí bleskla hlavou. Poté se obrátila na svou starší sestru. „Nejsem to já, kdo by ti ji měl vyprávět.“

Urd, ta, která ví, co se stalo, rozrušená tím, co vyslechla, byla ponořená do svého nejhlubšího nitra. Pohlédla na Ódina, ale neviděla ho, protože před jejíma očima se odehrávaly události, které se staly kdysi dávno, v jiném čase a na vzdálených místech. Byla hluboce otřesena pohromami, jichž byla znovu svědkem. Její hlas vzlétl k výšinám, živý a zároveň melancholický, a Borův syn uslyšel píseň o stvoření.

Na počátku nebylo nic, jen bezedná propast Ginnungagap. Nikdo nevěděl, kde začíná a kde končí, nikdo nikdy nepoznal její hranice. Přesto však existovaly.

Na jednom konci byla jen mlha a led. Tam se rozkládal Niflheim, říše temnot, chladu a nekonečné zimy. Druhému konci vládl žár a plameny. To byl Múspelheim, ohnivá říše, místo zmaru a chaosu.

„Když přišel k sobě, tyčily se před ním tři postavy. Byly oděny do bílých rouch a rozpuštěné vlasy jim spadaly na záda...“

Masy ledu a vše stravující plameny se šířily všemi směry, až překročily hranice svého panství. Hromady jinovatky se vysypaly do propasti, zatímco na druhém konci do ní padaly jiskry a oharky. Obě říše postupně dobývaly nová území a přišla chvíle, kdy stály proti sobě.

Střetly se uprostřed Ginnungagapu. Led a oheň, dva nesmiřitelní sokové. Když na sebe narazili, vše zahalila smrtonosná mlha. Nekonečně dlouho spolu bojovali. Za každým z nich stála jejich říše, která je zásobovala potravou, a tak násobila jejich sílu.

Nakonec běsnění ohně ochablo a z vychladlé páry se vytvořila pevná hmota2. Zuřivost rivalů pominula, a když se stáhli, bitevní pole odhalilo výsledek jejich střetu. Uprostřed nekonečné propasti teď leželo ledové pohoří, uvnitř kterého však proudila žhavá láva.

2 Tato jedovatá hmota je paradoxně základem života. V severské mytologii se nazývá eitr.

A tam, na území sopek a ledových skal, se stalo cosi nevídaného. Jedna z hor se začala chvět a její svahy pukat, z jejího vrcholu se uvolnily sněhové laviny, okolní hřebeny se najednou obnažily a připomínaly páteř nějakého podivuhodného stvoření. Na svět přicházel první živý tvor, který se zrodil ze skalnatého lože a plazil se po svahu za teplem. Vypadalo to, jako by se hora dala do pohybu a za ní zůstávala země pustošená zemětřeseními.