Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Emma Chase: Královsky tvá

Vydání první

Copyright © 2018 by Emma Chase

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2604. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Royally Yours,

vydaného v roce 2018

Český překlad © 2023 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design: By Hang Le

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2088-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2089-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Emma Chase

Královsky TVÁ

Royally (4)

PROLOG

Královnou se žádná žena nerodí, bez ohledu na titul, který je jí přidělen v okamžiku, kdy je přivedena na svět.

Králové jsou korunováni, ovšem královny… královny musí povstat.

Musí povstat z hlubin tragédií a žalu, které je, jak se zdá, provázejí celý život. Musí se vymanit z okovů společnosti, aby se nakonec mohly vznášet mezi svými triumfy a radostmi. Jsou ukovány žárem zrady a formovány ustavičným, bezohledným střetem vůlí.

A přesto dokáží povstat… a nakonec, nakonec vládnou.

V dobrém i ve zlém, ve zdraví i nemoci, dokud nepřijde smrt. Pozůstatky jejich vlády jsou pro následovníky skutečným dědictvím. Prvorozenství, které s sebou nese službu lidu, tradici a loajalitu.

Ovšem cesty nás dvou byly odlišné. Hned zpočátku a všemi způsoby.

Vášeň, která by dokázala sežehnout celý svět. Láska, již nebylo možné ignorovat nebo popřít. Oddanost, jež přetrvá věčnost.

Byl to náš odkaz – dary těm, kteří půjdou v našich šlépějích. Které se jim zaryjí do kostí a vpálí do duší.

Jen jsme to tenkrát nevěděli.

Každá dynastie má svůj začátek. Každá legenda začíná příběhem.

Toto je ten náš.

KAPITOLA 1

Lenora

Averdeen, 1945

„Měl jste ji vidět, Alfie. Byla opravdu působivá. Důstojnější než ti břídilové v Parlamentu. O tom si můžou nechat zdát.“

Můj otec, Reginald William Constantine Pembrook, král Wessca, o mně často mluví, jako kdybych ani nebyla v místnosti. Podle mé matky je to zlozvyk. Ale mně to nevadí, obzvlášť když je na mě pyšný.

„A moji rádci ,“ pokračuje a to slovo vyřkne jako klet bu. „Oni snad vůbec nerozumí lidem. Většina z nich jsou naprostí hlupáci.“

Otcovi rádci o mně také občas mluví, jako kdybych nebyla přítomná.

„Osm let je příliš málo,“ prohlásili by. „Akorát se poníží,“ varovali by. „Korunní princezna je koneckonců pořád jen dívka.“

Když minulý měsíc skončila válka, uspořádali jsme ve městě slavnostní průvod. Hrála hudba, lidé pojídali sladkosti, všude byly transparenty, balonky a zlaté konfety. Davy mávaly, radovaly se a vítaly doma muže pochodující v ulicích ve slušivých uniformách.

Ovšem když se dnes ráno vrátili ostatní chlapci, nikdo se neradoval.

Dudy hrály a oceán smutných tváří – plačící matky a otcové, mladší bratři a sestry – sledovali, jak z letadel vykládají vlajkou zakryté rakve. Zdálo se, že to nikdy neskončí.

Chtělo se mi také brečet. Cítila jsem, jako kdybych měla místo srdce kulku. Útroby se mi svíraly žalem.

Ovšem nedala jsem to na sobě znát. Oči jsem udržela suché a tvář klidnou. Přikyvovala jsem a zdůrazňovala, že jejich stateční chlapci nebudou nikdy, nikdy zapomenuti. A myslím, že moje přítomnost, má slova, snad situaci zlepšily… aspoň trochu.

Přesně jak mi tvrdil můj otec.

„Jsem rád, že to dopadlo, jak jsi chtěl, Reggie,“ odpoví Alfie Barrister z koženého křesla u krbu.

Alfie je otcův nejlepší kamarád. Také ho mám ráda. Je velký, boubelatý a veselý – jako zrzavý Otec Vánoc.

„Máte telefonát, Vaše Veličenstvo,“ oznámí sluha stojící za mnou.

„Vyřídím ho v pracovně.“

Slyším, jak se za otcem zabouchnou dveře, když opustí knihovnu. Dívám se z okna. Na koberec zelené trávy na dvoře. Vše je zalité sluncem a ze stromu, který vypadá jako obří monstrum, visí houpačka.

Jako veselé monstrum.

Tohle je moje nejoblíbenější část návštěvy u Alfieho. Přestože jsou v našem paláci stovky pokojů a nekonečných chodeb, venku stojí fontány a zahrady se pyšní květinami všech barev… na žádném stromě, ani na jedné větvi, není jediná zatracená houpačka.

Slovo zatracený nesmím vyslovit nahlas, ale občas je příjemné vyslovit ho aspoň v duchu.

Alfie přijde za mnou a také se podívá z okna.

„Chtěla bys na houpačku, Kuře?“

Zazubím se na něj a horlivě přikývnu.

O skok a hopsnutí později mě Alfie houpe a já mám pocit, že lítám – jako pták, který může letět kamkoliv – se sluncem na tváři a větrem ve vlasech. Tmavomodré šaty mám nacpané pod nohama, aby nepoletovaly všude kolem.

„Tuhle houpačku jsi pověsil pro sebe, Alfie?“ zeptám se. Dřevěné sedátko je jako dělané pro jeho postavu.

Uchechtne se. „Ne. Je pro moje děti.“

Otočím se na něj a otevřu překvapeně ústa. „Ty máš děti?“

„Přesně tak. Dva chlapce a jedno děvče.“

Otočím se zpátky a usilovně o té nové informaci přemítám.

„Já asi nemám děti ráda. Nerozumím jim a připadají mi nevychované.“

Vlastně žádné děti neznám – ne oficiálně. Miriam chodí do školy, kdežto mě učí v paláci.

„Ale jsem si jistá, že ty tvé by se mi líbily, Alfie.“ Zvednu hlavu a rozhlédnu se po dvoře. „A jsou tady? Proč jsem je ještě nepotkala?“

„Žijí ve Skotsku se svou matkou,“ vysvětlí mi Alfie.

„Proč žije jejich matka ve Skotsku, a ne tady s tebou?“

Alfie se na moment zamyslí a pak si povzdechne. „Inu… nebyl jsem úplně nejlepší manžel. Věnoval jsem se víc obchodu a tak dál.“

Alfieho obchodní dům, Barrister’s, je ve Wesscu tím největším – prodávají tam hračky, oblečení a další skvělé věci. Jednou jsem zaslechla, jak Alfie otci říkal, že brzy otevře další pobočku v Londýně, a že až se mu podaří ovládnout celý svět, bude prý vstřícný a otci nechá aspoň Wessco.

„Stýská se ti po nich?“ zeptám se.

„Ano.“ Alfie přikývne. „Ale moje žena je ve Skotsku šťastnější. A děti patří k matkám.“

Moje matka je krásná. Má jemný hlas, dlouhé tmavé vlasy jako já a oči, které mají stejnou barvu jako nebe za slunného dne.

„Já s maminkou moc času netrávím,“ zašeptám.

Pokud zrovna nejsem s učiteli, jsem s otcem. Občas, když si myslí, že je neposlouchám, mi služebnictvo říká JKS – Jeho Královský Stín.

„Ano, já vím,“ prohodí Alfie a zní trochu posmutněle. „Ale ty jsi výjimečná, Kuře.“

Jsem výjimečná, protože se jednou stanu královnou. Táta to říkal.

Přede mnou existovaly ještě dvě děti – jedno z nich byl chlapec. Ovšem narodily se moc brzy a byly příliš malé, než aby přežily. Po narození mé mladší sestry Miriam matka onemocněla a doktoři otci oznámili, že už žádné děti mít nemůže.

Což znamená, že budu historicky první královnou Wessca.

Je důležité, abych v tom byla dobrá.

„Proč mi říkáš Kuře, Alfie?“ přemýšlím nahlas na houpačce.

„Protože když jsem tě poprvé viděl, v náručí tvého otce, tu noc, když ses narodila na hradu Ludlow, vypadala jsi jako kuře. Bledé, pištící, opelichané kuře.“

Ten popis je znepokojující. Zamračím se.

„Doufám, že už ale jako kuře nevypadám.“

Alfie si stoupne před houpačku a prohlíží si mě. Pak nakloní hlavu ze strany na stranu a blýskne se mu v očích. „No… záleží na tom, co je zrovna za den.“

Spadne mi brada. „Alfieee!“

Břicho se mu otřásá burácivým smíchem. „Je to hezká přezdívka, Lenoro. Projev lásky. Každé dítě by takovou mělo mít.“ Ještě jednou mě zhoupne. „A věřte tomu nebo ne, Vaše Výsosti, pořád jste ještě dítě.“

Alfie se otočí k sídlu a zavrtí hlavou. „Bůhví, že aspoň někdo se k tobě tak musí chovat.“

Vila Guthrie, Wessconiánský palác, 1953

Barva oblečení je důležitá. Je to první věc, které si lidé všímají. Černá je zasmušilá, bílá pobožná, fuchsiová moc výstřední a pastelové odstíny jsou příliš dívčí. I vzory jsou důležité. Puntíky jsou frivolní, květiny moc povrchní, proužky a kostky jsou pěkné – ale nesmíte to s nimi přehnat.

A pro každodenní nošení je vhodná… šedá.

Podle mé osobní tajemnice, slečny Crabblesnitchové, je dokonalou barvou holubí šeď. Není příliš fádní, není příliš odvážná. Je jemná, ale ne nevýrazná, atraktivní, ovšem nikoliv povrchní.

Pravděpodobně v šedé i zemřu. A můj duch ji bude nosit navždy.

Navždy.

„Dnes tyto, Megan,“ slečna Crabblesnitchová ukáže na levou ruku služebnice – ta drží tvídové šaty s kolovou sukní, krátkým rukávem a nadýchanou spodničkou a k tomu ladící kabát.

V šedé. Samozřejmě.

Když mě obléknou, posadím se před toaletní stolek a Megan mi začne česat vlasy do typického drdolu. Ofinu mi odrhne do stran a několik pramínků nechá volně spadat podél tváře.

„Dobré odpoledne, dámy,“ pozdraví moje matka, když elegantně vklouzne do pokoje v tmavomodrých hedvábných šatech s jemným květinovým vzorem. Usmívá se. Následuje ji Miriam ve světle zelené a ve světle hnědých kučerách má nasazenou čelenku stejné barvy.

„Děkuju vám, Megan. Už si to převezmu,“ oznámí matka a posadí se za mě místo služebné. Slečna Crabblesnitchová a Megan udělají pukrle a odejdou.

„Hlavně si nikdy nestříhej vlasy, Lenoro,“ podotkne matka, zatímco mi je upravuje. „Jsou nádherné.“

Matka je ta jediná osoba, která mi říká, že jsem krásná a milá, a tisíce dalších slov, díky kterým se uvnitř cítím příjemně. Jako… jako obyčejný člověk. Nebo, jak si představuju, že se cítí „obyčejný“ člověk.

Když dokončí můj účes a setká se mým pohledem v zrcadle, nakrčí nos. „Slečna Crabblesnitchová opět vybrala šedou?“

Dramaticky si povzdechnu. „Pochmurnou šedou, jako je nebe v naší zemi a moje duše.“

„Máš prořízlou pusu.“ Matka se zasměje. Pak se otočí na třpytivou, nadýchanou róbu, která visí před mým šatníkem. „Aspoň se ti denní oděv hodí k šatům na tvůj dnešní narozeninový ples.“

Postavím se vedle ní. „Jistě, protože stříbrná je přece úplně jiná než šedá.“

Matka mi něžně položí ruku na tvář. „Vyniknou ti oči. Budeš vypadat nádherně.“

„Já chci na své narozeniny uspořádat tematický ples v černobílé,“ prohlásí Miriam. „Všichni budou černobílí, kromě mě. Já budu v jasně modré. A potkám tam lásku svého života a budeme tančit a tančit. A na Lenoru se nikdo ani nepodívá.“

Moje čtrnáctiletá sestra na mě vyplázne jazyk.

Jak okouzlující.

„Všechny pohledy patří tobě,“ povím. „Pokud o mě nikdo ani okem nezavadí, budu šťastná.“

Matka se podívá na hodinky. „Pojďte, zlatíčka. Váš otec už je dole a víte, že velmi nerad čeká.“

Otec stojí pod schody s rukama za zády. Je mnohem starší než moje matka, má vrásky a jeho hnědé vlasy už jsou lehce prošedivělé. Ovšem společně tvoří nádherný pár. Když se na ni podívá, modrošedé oči se mu rozzáří jako mladíkovi.

Ovšem na komplimenty od krále nečekáme a ani žádné neobdržíme. Tak tomu bylo vždy. Matce aspoň nabídne rámě a pak se všichni čtyři vypravíme přes rozsáhlé mramorové foyer k vozu, který nás odveze na slavnostní oběd do Parlamentu.

„Nezapomeň, Lenoro – dnes žádný tanec,“ upozorní mě otec.

„Ale, Reggie. Jsou to její šestnácté narozeniny,“ postěžuje si matka.

„Přesně tak. Nechci, aby se někde šířily klepy, že se zapletla s tím nebo s oním synem lorda, protože se bude někomu zdát, že se na sebe při tanci příliš lepili.“

Fámy jsou jako díra po kladivu ve zdi – opravíte ji, ale povrch už nikdy nebude dokonalý. Přesně tohle řekl jednou arcibiskup z Prdnic – nechtějte, abych se vyjadřovala k jeho jménu – mému otci. Měl u toho blahosklonný, kyselý výraz a hned mi bylo jasné, že mu jeho matka nikdy nedávala sladké.

Matka to zkusí znova. „Proboha, není přece osmnácté století.“

A můj otec vysloví tu nejpravdivější věc, kterou jsem kdy slyšela:

„Mezi těmito zdmi stále je.“

Oběd v Parlamentu se vyvíjí přesně tak, jak bych očekávala od místnosti plné mužů, kteří se moc rádi poslouchají. Zahledím se do zdobného stropu s freskou a modlím se k Bohu, aby mě z té nudy vysvobodil. Nemusí to být něco přehnaného jako třeba zemětřesení nebo výbuch sopky, ale třeba trocha moru by pomohla? Nebo třeba žáby padající z nebe? V tuhle chvíli se spokojím i s kobylkami.

Jenže Bůh mě zatratil – protože odpoledne se nepřerušeně táhne dál.

„Bradavice.“

Je legrační, jak se všechno zhorší pokaždé, když si myslíte, že už to horší být nemůže.

„Pardon?“

Plnovous markýze z Munsteru je natolik přerostlý, že mu ani nejsou vidět ústa. Ovšem co je vidět, jsou zbytky jeho oběda – kousíčky šunky a sýru mu visí z drátovitých šedých vousů jako děsivé vánoční ozdoby ze stromku.

Nezvracím. A ani se nezašklebím. Moje sebekontrola je ohromující. Měla bych si udělit medaili.

„Býval jsem nejlepším jezdcem v Parlamentu,“ zamručí, „ale musel jsem toho nechat kvůli bradavicím na nohou. Jsou jako plevel. Na palci mám jednu velkou a šťavnatou jako hrozen.“

Můj dávicí reflex je pokoušen, nicméně se držím.

„Chtěla byste ji vidět, Vaše Výsosti?“

„Vidět?“ zopakuju, protože… on se vážně zeptal?

„Je docela působivá – z lékařského pohledu.“

A sáhne si k levé botě.

„No… já…“

„Dobré odpoledne, lorde Munstere!“

Miriam, najednou moje nejoblíbenější sestra na světě, ke mně přiskočí a chytne mě za ruku. „Obávám se, že vám musím sestru ukrást. Ženský rozhovor. Chápete.“

„Ach, samozřejmě.“ Munster se ukloní. „A veselé narozeniny, princezno Lenoro.“

„Děkuju vám.“

Odejdeme s Miriam pryč.

„Dlužíš mi,“ zašeptá. „Dnes bych si chtěla vzít na ples ten tvůj safírový náhrdelník.“

„Náhrdelník i náušnice jsou tvoje. Zasloužíš si je.“

„Nesnažil se ti ukázat svou úchvatnou bradavici, že ne?“

„Jak to víš?“

„To samé zkoušel i před Elizabeth Montgomeryovou při pasovacím obřadu jejího strýce minulý měsíc! Myslím, že je to nějaký bizarní pářicí rituál.“

„Co to vůbec znamená?“ odfrknu si.

„Inu, napřed ti ukáže svůj palec. Ovšem to je jen začátek. A potom už jen slyšíš: ‚Pojď se mnou, drahoušku, ukážu ti další části s bradavicemi!‘“ Sestra na mě zakýve obočím a já si zakryju ústa. Pak nás přemůže perlivý smích.

Občas, když se nad tím zamyslím, nemůžu uvěřit tomu, jak neuvěřitelně zvláštní můj život je. A pak se zadívám z okna paláce do města a přemýšlím o tom, jestli je takhle zvláštní pro každého – možná ne stejným způsobem.

Do místnosti vejde mladý muž a jsem si jistá, že jsem ho nikdy předtím neviděla. Je bledý, má husté, tmavé a slušně upravené vlasy a za brýlemi s tmavými obroučkami se skrývají chlapecké rysy. Pohybuje se jako nadšené štěně na novém dvoře – oči dychtivě vykulené.

„Miriam, kdo je ten kluk?“

Klepy jsou malicherné, ovšem ve světě politiky zásadní. Snažím se udržet krok, ale na Miriam nemám. Na Miriam nemá ani MI6.

„To je nový vévoda z Anthorpu,“ zašeptá.

Vévoda z Anthorpu je titul rodiny Rourkeovy – příjmení staré a prestižní jako Pembrook.

„Je velmi mladý.“

„Je jen o rok starší než ty.“ Přikývne. „Otec mu udělil zvláštní povolení, aby mohl zastupovat svou rodinu ve Sněmovně lordů. On ti to neřekl?“

Zavrtím hlavou.

A Miriam mi poví všechno. „A ta nejšťavnatější informace! Mladý vévoda je až druhým synem rodiny Rourkeů. Jeho bratr – o osm let starší – se ale nepohodl se starým vévodou a šel do války proti jeho vůli. A když válka skončila, ten starší syn se vrátil domů a vévoda mu nabídl, že mu znovu udělí titul. Ale on odmítl! Nechtěl s tím mít nic společného a odešel!“

„Odešel?“ Nedokážu si to představit – odejít z domu, od své rodiny… od své povinnosti. Je to pro mě nepředstavitelné, jako projít ulicí bez oblečení.

„A kam šel?“

„Kam se mu zachtělo.“ Miriam si povzdechne. „Prý cestoval po světě, lezl po horách, objevoval džungle a taky drží rekord v potápění. A hledá poklady.“

„Poklady? Rourkeové jsou přece stejně bohatí jako my.“

„A přesně proto je to tak pohádkové. On nehledá poklady, protože musí – hledá je, protože může. A pak je věnuje charitám – prý jednou věnoval vzácný diamant sirotkovi žebrajícímu na ulici. A změnil mu tím život.“

Páni… to je opravdu pohádkové.

„Starý vévoda to před pár měsíci zabalil. A ten starší syn prý nepřijel domů ani na pohřeb, ale ti dva bratři jsou si velmi blízcí. A teď je vévodou ten mladší.“

Chvíli toho chlapce sleduju, jak se usmívá a hovoří se staršími muži kolem sebe – jako kdyby se snažili odčerpat jeho mládí. Jeho výraz je nestřežený a otevřený. To je zde velká vzácnost. Zdá se… vlídný. A opravdový.

Parlament ho sežere zaživa.

„Jak se jmenuje?“ zeptám se.

„Thomas.“

Můj narozeninový ples je oproti slavnostnímu obědu velkým zlepšením. Ve stříbrné róbě a s diamantovou korunkou v lesklém drdolu se cítím oslnivě. A ani jednou jsem nezaslechla slovo bradavice.

Odehrává se tu velmi okázalá sláva – dlouhé stoly obtěžkané kaviárem a jiskřivým šampaňským v křišťálových sklenkách. Pozlacená zrcadla na stěnách sálu odráží pestrobarevnou změť rób, třpytivých klenotů, cylindrů a šosů a dvacetičlenný orchestr je ve výborné formě. Mezi hosty jsou americký prezident, aristokraté ze všech koutů Evropy a vznešené rodiny Wessca.

Stojím stranou, u zdi, vedle mramorového sloupu a podupávám si nohou do rytmu hudby, na kterou nesmím tančit.

Občas se za mnou zastaví gratulant – jako třeba pan Elvin Busey, zámožný podnikatel středního věku, aby mi pověděl o svém novém čalounickém byznysu pro případ, že bych se rozhodla investovat. Sem tam se objeví nějaký ten chlapec z vyšší třídy – syn vévody nebo hraběte či někdo ze zahraničních princů – každý s výrazem chamtivého chtíče nebo legrační nejistoty.

„Ty šaty jsou parádní, Lenoro!“ Moje sestřenice Calliope ke mně zvedne dva palce, když mě míjí se svým doprovodem.

Jejím koníčkem je psaní hororových povídek popisujících hrozivou smrt členů královské rodiny, kteří stojí mezi ní a trůnem. To zahrnuje i mě.

Tyto interakce nejsou upřímné. Nejsou opravdové a ani srdečné.

Ostatní hosté mě sledují z druhé strany, zatímco se snaží předstírat, že to nedělají. Ovšem pozornost je hmatatelná a zřetelná – něco, co cítíte. A proto instinktivně stojím vzpřímeně a moje rysy jsou nastavené do nečitelné masky lhostejnosti.

„Bavíš se, zlatíčko?“ zeptá se mě matka.

Dnes večer vypadá jako klenot. Má na sobě róbu z červeného sametu a ve vlasech blyštivé rubíny.

„Ano, bavím se.“

Asi podobně jako vejce od Fabergého ve vitríně, když ho okukují návštěvníci muzea.

Od mladých aristokratů za námi se ozývá smích a hovor. Matka je slyší také.

Obejme mě kolem zad a jemně mě stiskne. „Tvůj čas přijde, Lenoro.“

„Já vím.“ Pokrčím rameny.

„Nemyslím tím, až se staneš královnou. Myslím čas smíchu… čas lásky. Radost a vzrušení – také tě to čeká. Tím jsem si jistá.“

„A jak si tím můžeš být jistá?“

O matčině pratetě Portie koluje spousta historek. Prý to byla trochu podivínka a občas mívala sny, jež se nějakým způsobem vyplnily.

Matka mi uchopí obličej do dlaní. „Protože ty, milá holčičko, jsi výjimečná. V každém ohledu. Tudíž je jasné, že každá část tvého života bude výjimečná.“ Políbí mě na čelo. „Jsem na tebe tak pyšná… Pyšná, že jsem tvoje matka.“

Netrávím s ní tolik času, jak bych si přála. Ale když ano, vždy dokáže zahnat moje chmury snadno jako víla mávnutím kouzelného proutku.

„Díky, mami.“

Když se ohlédne přes rameno, její úsměv zmizí. „Kruci… markýz z Munsteru se lepí na královnu matku španělskou. Pokud jí ukáže tu zatracenou bradavici, rozpoutá tím krvavou válku.“

Jakmile moje matka odběhne zabránit mezinárodnímu incidentu, znovu se zadívám na mladého vévodu z Anthorpu. Postává o dva sloupky dál a opírá se o zeď, jako kdyby mě napodoboval. A jelikož cítí, že ho pozoruju, otočí se mým směrem – a přimhouří oči, jako kdyby mě stále neviděl zřetelně, přestože má brýle.

A pak se vydá mým směrem s rukama založenýma za zády. Když přijde, opře se o zeď vedle mě, ukloní se a usměje.

„Vše nejlepší k narozeninám, princezno Lenoro.“

„Děkuju vám, vévodo.“

Škubne sebou. „Prosím, říkejte mi Thomas. Nebo Rourke. Pokaždé, když zaslechnu svůj titul, leknu se, že za mnou stojí můj otec. Během svého života se choval jako mizerný bastard a neočekávám, že by se za dva měsíce od jeho smrti něco změnilo. Takže představa, že je poblíž… je znepokojující.“

Uchechtnu se. Neobvykle upřímné!

Přikývnu. „Jak se vám líbí v Parlamentu, Thomasi?“

„Je to výzva. V politice prý není žádné přátelství – jen nepřátelé a muži, ze kterých se nakonec vyklubou nepřátelé. Už začínám pomalu vidět, jak přesný tenhle popis je.“ Zavrtí hlavou. „Musím to zvládnout. Jsem nejmladší člen Parlamentu – je důležité, abych byl dobrý.“

„Ano, znám ten pocit.“

Sympatizuju s ním. Jako když si v lese všimnete srny a víte, že někde kolem krouží vlci.

„Trik spočívá v ochraně vlastních názorů,“ povím mu. „Nikdo nesmí vědět, co si myslíte. Měl byste zapracovat na pokerové tváři.“ A protože se zdá tak mladý a osamělý, navrhnu: „Mohla bych vám s tím pomoct. Ukázat vám finty, jak se říká. Předat vám nějaké rady.“

Jako kdybych mu nabídla celý svět.

„To byste pro mě udělala? To je od vás velmi vstřícné.“ Podívá se směrem k tanečnímu parketu a ztiší hlas. „Já nemám moc přátel – obzvlášť ne tady ve městě. Jsem jako osamělý vlk, chápete? Rebel.“ Pokrčí rameny a nesouhlasně se nad sebou zasměje. „Inu, podivín by bylo přesnější.“

Usměju se. „Ten pocit znám také.“

Thomas si poupraví brýle. „Smím se vás na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Je to váš večírek – proč tedy netančíte?“

Moje všetečná sestra vykoukne zpoza sloupu jako zvědavá veverka ze stromu.

„Protože nesmí.“

„Proč nesmí?“ zeptá se Thomas.

„Žvýkačka,“ odpoví Miriam – až moc vesele.

„Ano, samozřejmě.“ Thomas přikývne. „Rozumím.“

A pak najednou zavrtí hlavou.

„Ne, počkat. Nerozumím. Co s tím má žvýkačka společného?“

Ano, zní to opravdu směšně.

„Dáma je jako žvýkačka,“ vysvětluje Miriam. „Sladká a bez poskvrnky, ale pokud si nedáte pozor, ochutná ji každý muž.“

„Ale ne ten slušný,“ pokračuju a napodobuju starého pruderního mrzouta, „žádný slušný muž si přece do úst nestrčí použitou žvýkačku.“

Zdá se, že Thomas nad tou myšlenkou usilovně přemítá.

„To je pořádná hloupost. Kdo to řekl?“

„Arcibiskup z Prdnic,“ odpovím. „A můj otec si to vzal k srdci.“

„Z Prdnic, hm? To jméno mluví za vše, nemyslíte?“ Thomas mrkne.

A já se hlasitě rozesměju.

Miriam také a nakonec chytne Thomase za zápěstí. „Lenora sice tančit nesmí, ovšem já ano. A tato skladba je moje nejoblíbenější. Zatančíme si spolu, vévodo?“

Thomas se zdá překvapený. „Ano, proč ne.“

A Miriam ho odtáhne na parket.

Po dvou tancích se vrátí zpět.

„Zosnovali jsme plán!“ zašeptá vzrušeně sestra.

Ale ne.

Rovnou zavrtím hlavou. „Když jsi naposledy něco vymyslela, nakonec jsem u večeře seděla vedle Smraďocha Winkyho. Ne, děkuju mnohokrát.“

Thomas mezi námi těká pohledem.

„Smraďocha Winkyho?“

„To je vikomt z Winkertonu,“ objasní Miriam.

„Ten chlap páchne jako prasečí zadnice,“ dodám.

Thomas se uchechtne.

„Tentokrát je to jiné!“ Miriam se nadšeně zhoupne na palcích. „Tenhle plán vyjde! Já udělám menší pozdvižení – v tom jsem dobrá a ty dostaneš šanci si zatančit, Lenoro.“

Thomas se na mě mile podívá svýma zelenýma očima. „Každý by si měl na své narozeniny zatančit – žvýkačka nežvýkačka.“

Nadšení mě zašimrá v žaludku a neznámý mazaný úsměv se mi pokouší dostat do tváře.

„Neměla bych.“

„A právě proto je to zábava,“ prohlásí Thomas.

„Já nevím…“

„Ale no tak!“ Moje prohnaná sestra zaúpí. „Proboha, musíš přece trochu žít.“

Rozhlédnu se po sále po těch vlezlých pohledech, co mě nepřestávají sledovat. Pak se zhluboka nadechnu a přikývnu. „Dobře.“

„Výborně!“ Miriam splácne ruce a podívá se na Thomase. „Čekejte na signál.“

Pak odběhne za naším otcem a odtáhne krále na parket. Blesky fotoaparátů začnou zběsile blikat a celá místnost se dojímá nad králem, který tančí se svou mladší dcerou.

Thomas stojí vedle mě, dívá se dopředu a jeho ruka je jen několik centimetrů od mé. „Počkejte…“

„To snad ne!“ Miriam zapiští, a pakliže se na ni neupíraly všechny oči, nyní ano.

„Teď!“ zašeptá Thomas, čapne mě za ruku a spěšně odvede dveřmi pryč, zatímco Miriam žvaní o náhlé ztrátě milované safírové náušnice, která je darem od krále Bermudského království.

Místnost, do které s Thomasem zapadneme, je salonek v liliové a zlaté barvě.

Dříve se využíval jako útočiště pro omdlívající dámy v korzetu, které odpadávaly jako mouchy. Ovšem dnes je prázdný.

Thomas nakoukne dovnitř škvírou a poslouchá – po chvíli se usměje. „Čisto.“

Pro většinu lidí by tohle byla jen nevýznamná hloupost. Jenže já nejsem většina.

Svého otce jsem vždy poslechla – všechny jsem vždy poslechla.

A teď se cítím… naživu. Takhle jsem se ještě nikdy necítila.

Zdmi dovnitř proniká krásná hudba – veselá, energická melodie.

Thomas si narovná smokink a brýle. Pak se ukloní a podá mi ruku. „Smím prosit o tanec, princezno Lenoro?“

A poprvé, s někým, kdo není můj otec a ani přímý příbuzný, odpovím: „Bude mi potěšením.“

Naše pravé ruce se spojí a druhou rukou mě Thomas chytne kolem pasu. A tančíme pod tlumeným světlem zlatého lustru. Točíme se a sem tam i poskočíme. Jednou málem upadneme a Thomas mi šlápne na nohu… několikrát.

„Jau!“

„Pardon.“

„Jau!“

„Moje chyba – už se to nestane.“

Než skladba skončí, točí se mi hlava a srdce mi buší jako o závod. Ale nikoliv romantickým způsobem, spíš rozpustilým – radostným, jako kdybych tančila se svým milovaným bratrem. „Nejste moc dobrý tanečník, Thomasi.“

Zazubí se. „Ano, měl jsem vás nejspíš varovat. Ale napadlo mě, že špatný tanec je lepší než žádný.“

Sáhne do kapsy a vytáhne drobný kovový předmět, který si přiloží k ústům, a pak se zhluboka nadechne. Četla jsem o tom – inhalace léků.

Zhluboka pomalu vydechne a nakonec pokrčí rameny. „Astma.“

Přikývnu a on zastrčí předmět zpět do kapsy. Když začne hrát nová píseň, povytáhne obočí. „Chcete si zatančit ještě jednou?“

Znovu přikývnu a chytnu ho za ruku.

S Thomasem se na sebe podíváme a pak se rozeběhneme ke dveřím.

„Anno, Anno!“

„Anno…“

A že mě nenechá padnout.