Co by bylo,
kdybych se přestala bát

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Věra Stejskalová

Co by bylo, kdybych se přestala bát – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Co by bylo, kdybych se přestala bát

Není to tak dávno, co jsem si psala se svojí kamarádkou Natálkou a měla svoji běžnou, ne moc u mě pro mé okolí známou, melancholickou náladu. Natálka procházela obdobím, kdy se hledala, a přes zprávy jsme řešily spoustu jejích osobních věcí, které v této knížce nebudu sdílet, ale mně při té konverzaci přišla na mysl otázka: Co by bylo, kdybych se nebála? Co bych dělala, kdyby všechny ty strachy zmizely? Strach o peníze, strach o to, jak budu vypadat před lidmi, strach z neúspěchu, strach z neznáma. Tu otázku jsem jí položila s komentářem, že není potřeba na ni odpovědět a že se odpověď asi nenajde hned. Naše konverzace skončila, ale otázka mnou rezonovala dále.

Co bys byla, čím bys byla, co bys teď dělala? Chodila jsem doma v růžovém županu špinavém od omáčky, kterou jsem akorát dovařila, abych měla v příštím týdnu v práci co jíst. Asi bych nevařila, a kdybych vařila, udělala bych z toho událost, pustila si muziku, měla všude nepořádek, protože normálně, normálně se snažím mít ten nepořádek pořád pod kontrolou. Nalila bych si k tomu skleničku nějakého dobrého vína, ano, vína, které teď nepiju, protože cítím, že bych neměla; když totiž piju, necítím se pod kontrolou. Asi bych u toho tančila, asi bych byla celá špinavá (dobře, to není žádná velká změna), ale dělala bych to s vášní. Tak obyčejná věc jako vaření v mé hlavě vypadá jako ten nejlepší zážitek mého života, ale ve skutečnosti to je nudné, dlouhé, i když nutné.

V uších mi akorát hraje nějaká španělská písnička, nerozumím ani slovu, ale tu píseň vnímám celým tělem. Tak co? Co dalšího bys dělala, kdyby ses nebála? Tančila. Všude, na tramvajové zastávce, v obchodním centru, tančila bych na párty, tančila bych doma, tančila bych při chůzi. Tančila bych pořád. Poslouchala muziku bez přestání, jen koukala na hvězdy se sluchátky v uších a snila, snila o tom, jaký bude zítřejší den a jaké další bláznivé věci zažiju. Koho poznám, koho uvidím, s kým se setkám po týdnech, po letech, kam se rozhodnu jet. Je až ironické, jak člověk vypadá zvenku a jaký je uvnitř. Jsem plná barev, jsem plná myšlenek, všechno v mé hlavě hraje zářivými barvami, ale já sama žiju černobílý život s doplňky růžové. Jak je to možné? Vypadám jako černá můra, jako když jdu na pohřeb, jak jednou řekla Nelinka, moje kamarádka: „Neber si tu tmavou rtěnku, nebo budeš už opravdu vypadat jako gotička.“ Jenže já to nevidím. Jako kdyby ty barvy ve mně byly tak výrazné, že je ta černá nemůže pohltit. To jsem zase odběhla, já ráda odbíhám a občas se vracím, a občas taky ne. Ale co bych dělala, kdybych se nebála? Nebyla bych tolik zodpovědná, možná bych si koupila jednosměrnou letenku a hledala, hledala sebe, hledala ten můj smysl. To moje poslání. Je to psaní? Jsou to čísla? Je to komunikace? Je to tanec? Je to sport? Pojďme TO společně hledat. Pojďme hledat, proč tu jsme a proč bychom tu měli být. Já už nechci jen přežívat, platit účty a počítat dny dovolené. Dovolené, kdy se cítím jako já, kdy cítím sama sebe. Víte, kdybych se nebála, byla bych všemi těmi barvami ve své hlavě. Nebyla bych na jednom místě déle než pár týdnů, objevovala bych a zkoumala, seznamovala se, potkávala, líbala a opouštěla. Já vím, je to divný, opouštění, vždyť to bolí! Proč bych to dělala? Cítit něco je pro mě tak strašně důležité, důležitější než jen stát na místě a čekat, čekat, co možná přijde. Já nechci čekat na osud, já mu chci jít naproti. Kdybych se nebála, letěla bych do LA hned teď, zaklepala na jedny dveře a pak bych viděla. Ale neseděla bych doma a neříkala si, co kdybych, co by bylo. Můj život je jedno velké CO KDYBYCH. A já už nechci. Nechci si říkat „co kdybych“, ale chci říkat: „Ach jo, cos to zase provedla? To byla panečku jízda!“

Kdo jsem?

Občas mám pocit, že se sama ztrácím v tom, kdo jsem. Kdo je tahle blonďatá holka? Kým je? Za svůj život jsem dostala spoustu nálepek, spoustu pojmenování, spoustu jsem si jich vzala za své a někdy jsem sama přemýšlela, jak je možné, že některé ty věci nekorespondují s tím, co je uvnitř, proč se v některých rolích necítím dobře. Ale přišlo mi to vlastně v pořádku, vždyť přece všichni říkají, že jsem taková. Tak to musí být v pořádku. Jak já záviděla lidem okolo mě, jaké je to asi žít jako někdo jiný? „Jak já bych chtěla vědět, jaké to musí být, být takhle chytrá, ne jako já, průměrná holka.“ „Jaké to asi je, narodit se v takové bohaté a slavné rodině?“ „Jak se asi cítí tahle krásná holka, ta to musí mít mnohem jednodušší než my všichni ostatní.“ „Jaké to asi musí být, mít všude pořád takový pořádek, takový systém?“ Ach, jak já jsem chtěla být snad každým člověkem, kterého jsem ve svém životě potkala. Já jsem si tak přála být každým. Ale hlavně nebýt mnou, hlavně nebýt já. Kolikrát jsem si připadala ne dost dobrá, kolikrát mi přišlo, že nikam nepatřím, že je planeta plná výjimečných lidí a jen já se řadím do toho průměru.

Tenhle pocit se mě držel dlouho, snažila jsem se zařadit do různých škatulek lidí, abych tu jejich „výjimečnost“ taky získala. Ale odpověď na otázku „Kdo jsem?“ jsem nikdy od nikoho nedostala. Není dobré se spoléhat na odpovědi ostatních, není dobré se snažit někam zapadnout. Přesně, jak mi minule řekla mamka: „To, že někam zapadneme, ještě neznamená, že tam patříme.“ Já stále neznám úplně přesnou odpověď na to, kým jsem, ale už ji hledám uvnitř sebe, ne ve svém okolí. Lidem, které potkám, se snažím nezávidět, ale inspiruju se jimi. Poslouchám jejich příběhy, občas je to snad i krásnější než číst knihy. Taková ta vášeň, kterou lidé mají, když mluví o něčem, co milují, co je naplňuje, když mluví o své výjimečnosti, když mluví o svých životech, o svém příběhu, o cestě, která je vedla k tomu, aby se stali právě těmi, kým teď jsou, když mají tu jiskru v oku, když jsou úplně zapálení. Nebo i je jen pozorovat, jak dělají to, v čem jsou výjimeční. Já bych si tak strašně přála, abychom všichni našli tu naši výjimečnost, aby byl svět plný lidí, kteří jsou vášnivě zapálení do věcí, které milují, které je formují, kterými se živí, které žijí.

Pojďme tedy zjistit, kým jsme? Kdo jsi?

Kdybych měla najít slova, která mě nejvíc vystihují, začnu asi vytrvalostí. Vytrvalost setrvat tam, kde být nechci, déle, než je zdrávo, vytrvalost držet se myšlenky/vzpomínky, která mě bolí, jako záchranného kruhu, dělat věci vytrvale na úkor svého života a zdraví, vytrvale setrvat, než dojdu do svého dalšího vyznačeného cíle. Ach, ty moje cíle. Tak neuvěřitelně a jasně popsané, tak neuvěřitelně detailní. Někdy mám pocit, že sama sebe těmi svými cíli svazuju.

Houževnatá a zároveň křehká. Tak která je ta moje? Někteří lidé mě vidí právě jako tu houževnatou, tu, která se dokáže vypořádat se vším, a ještě u toho má úsměv od ucha k uchu, ti nejbližší vědí, že jsem uvnitř naprosto křehká bytost, která jen možná naoko vypadá, že ji nic nerozhodí. S největší pravděpodobností mě asi neuvidíte plakat ani mě neuvidíte nějak dlouze naštvanou, vystresovanou. Všechno je naoko naprosto v pořádku, a to i v momentě, kdy se ten můj vnitřní barevný svět hroutí, i když sedím na dně a sbírám ze země barevné střepy, které mě bolí, ani tehdy úsměv nemizí. Je až neuvěřitelné, jakou herečkou ve svém životě umím být. Upravená holka s nadhledem, kterou nic nerozhodí, uhlazená (JEDNOZNAČNĚ!), s pozitivním pohledem na všechno a na všechny. Ale uvnitř tohle není pravda. Schovávat věci, v tom jsem byla vždycky profík – a je jedno, jestli jde o můj mobil, nebo o moje emoce.