Myšlenky zločince
v české kotlině

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiřina Hofmanová

Myšlenky zločince v české kotlině – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jiřina Hofmanová, 2023

Cover photo © Jan Donáth, 2023

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7683-373-9

ISBN e-knihy 978-80-7683-376-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7683-377-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7683-375-3 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Motto:

„Začínala s videokamerou,
dnes analyzuje pachatele
pomocí počítače.
Dvacet let se snaží
přispět k tomu,
aby byla policie místem
vzdělaných profesionálů.
Výrazná žena z policejního prezidia.
Žena, která zasvětila život
lovení zločinců.“

TV Nova, pořad Víkend 2011

Předmluva
Proč jsem se rozhodla napsat knihu?

Historie porušování společenských či zvykových pravidel a právních norem je stará jako lidstvo samo. O vraždách a zabíjení se můžeme dočíst už v Písmu svatém. Adam a Eva neuposlechli příkazu Boha a byli potrestáni. Zavraždění Ábela jeho bratrem Kainem se stalo první položkou v obsáhlém seznamu těch, které Bůh přímo zabil, nebo které nechal jinými lidmi zabít. Desatero božích přikázání stanovilo pravidla morálky a řádného života. Podle katolické tradice, datované od konce 6. století, se hříšnost člověka otáčí kolem sedmi hlavních hříchů: pýchy, lakomství, závisti, hněvu, smilstva, nestřídmosti a lenosti. Prvním exemplárním potrestáním lidí za spáchané hříchy bylo zničení Sodomy a Gomory.

Mnohaletým vývojem prošel i boj s trestnou činností a je velkou výzvou do současnosti. Změny trestné činnosti často úzce souvisejí se změnami ve společnosti. Pokud nejsou ve společnosti dodržována morální pravidla, vzniká velký prostor pro rozvoj agresivity, násilí a ziskuchtivosti. Pokud budeme projevy nespravedlnosti, manipulace či krutosti přehlížet, protože se nás přímo netýkají, nebo dokonce nás ani nezajímají, hrozí nebezpečí, že se stanou běžnou součástí našeho života. K úspěšnému potírání kriminality je nutné, aby se se změnami trestné činnosti měnily také formy, metody a organizace práce policie.

Více než třicet let se zabývám zvlášť závažnými zločiny, jako jsou vraždy, loupeže a znásilnění. Jedním z předpokladů úspěšnosti objasňování trestných činů je správné poznání jejich struktury a kriminálního chování pachatelů. Bohaté osobní zážitky, pracovní zkušenosti i odborné studium dané problematiky u nás i v zahraničí mě postupně přivedly na způsob postupného skládání obrazu příběhu, který se odehrál mezi zločincem a jeho obětí.

Mojí snahou je, abych odborné i laické veřejnosti poskytla určitý vhled do světa násilí.

Moje zpověď bude o trnité cestě prosazování nových postupů objasňování zvlášť závažných zločinů. Je doplněna vzpomínkami na případy, které jsem sama vyšetřovala nebo jsem se do jejich objasňování či vyšetřování zapojila jako metodička obecné kriminality, později jako behaviorální analytička. Případy vypovídají o lidech s pokřiveným hodnotovým žebříčkem, kteří žijí mezi námi, dobrovolně a vědomě si vybrali cestu zločinu a kteří často velmi krutým způsobem změnili život nebo umírání jiným lidem.

Osobními vzpomínkami bych ráda pootevřela bránu představivosti spojenou s vjemy, pocity a silnými emocemi. Pokusím se ukázat, jak strohý popis skutku v policejní zprávě může být košatý a dechberoucí při analýze a popisu chování, jednání a emocí účastníků zločinu. V kontextu mého osobního života se pokusím přiblížit myšlenky reálných zločinců, skutečných sériových vrahů z české kotliny, kteří se ke spáchání trestných činů doznali a popsali své myšlenky, které je na zločinecké cestě provázely.

1.
Životní dráha a její trajektorie

1.1 Start do života

Na začátku životní dráhy nikdo z nás neví, do jakých rolí nás život, ten grandiózní režisér, obsadí. Narodila jsem se v Chlumci nad Cidlinou, městečku spojeném s porážkou selské rebelie z období Marie Terezie. Se starším bratrem jsem vyrůstala v rodině učitele češtiny na základní škole a mzdové účetní. Tatínek, od mládí zapálený ochotnický herec, režisér, básník a výborný zpěvák, celé rodině zajišťoval společně s maminkou pohodové a otevřené rodinné ovzduší, ve kterém jsme mohli s rodiči sdílet problémy, radosti i starosti. Rodinný řád a klid zajišťovala maminka. Nám dětem nastavila nepřekročitelné mantinely chování a na jejich dodržování ostřížím zrakem dohlížela i babička, maminčina matka, která jako vdova vychovala čtyři děti a respekt si dokázala udržet do vysokého věku.

Maminka byla ta, která také řešila sourozenecké roztržky. Dodržování pravidel doprovázela, alespoň v mém případě, průpovídkami typu: „Chovej se tak, abych se za tebe nemusela stydět“, „Koukej, abys viděla“ a tak podobně. Výchova dosáhla takové dokonalosti, že když jsme měli s bratrem kvůli pro nás nevhodnému obsahu rozhovoru mezi dospělými opustit místnost, maminka nás oslovila, podívala se na dveře a my z místnosti beze slova vypadli. Za svoje lumpárny jsme utržili někdy pohlavek, někdy domácí vězení.

Dominantní tatínkova role byla v naší rodině samozřejmostí. S odstupem času musím ocenit vysoce asertivní taktiku, s jakou svoje požadavky prosazoval. Maminka například vařila hlavně jídla, která tatínkovi chutnala, a to díky prohlášení: „Klidně si ty své vejmyšlunky uvařte, já mám rád klasiku.“ Než by vařila dvě jídla, raději se uchýlila ke klasické stravě pro celou rodinu. Jenom šetřivou babičku nedokázal otec přesvědčit, aby na metýnku dávala aspoň několik centimetrů vysokou vrstvu máku a stejně vysokou vrstvu sladké drobenky.

Další tatínkovou doménou bylo období klidu po návratu z práce, kdy po obědě usedl ke kávě a novinám. Když se mamince zdálo, že četba novin trvá dlouho a chtěla řešit něco moc důležitého a zahájila promluvu, tatínek v klidu prohlásil: „I babička ví, že když čtu noviny, nechci, aby na mně někdo mluvil.“

Nevzpomínám si, že by se rodiče mezi sebou dohadovali a případné „dusno“ netrvalo dlouho. Tatínek díky svému komediálnímu nadání rád bavil společnost a oceňovaly to zejména ženy. Při jedné nedělní snídani, když se sešli u stolu úplně všichni, tatínek dával svým zamračeným výrazem jasně najevo, že vstával tou nepravou nohou. Hrobové ticho přerušila maminka samomluvou: „Tak mě včera zastavila paní Nováková…“ Otec nereagoval a maminka se na něj významně zadívala a pokračovala v popisu rozhovoru s paní Novákovou, jednou z tatínkových obdivovatelek: „Řekla, že mi hrozně závidí, protože musíme mít doma díky manželovi samou legraci.“ Dusno skončilo a tahle příhoda, patřičně okomentovaná, spadá do zlatého fondu našich rodinných historek. Z dalších historek a rodinných hlášek jsem si sama pro sebe vytvořila jakési mantry, které mi později pomáhaly uvolňovat stres a napětí.

Tatínek byl opravdu divadelníkem tělem i duší. V roce 1937 stál u zrodu divadelního festivalu Klicperův Chlumec a v roce 2003 na návrh Volného sdružení východočeských divadelníků mu bylo uděleno nejvyšší ocenění ochotníků v zemi, Zlatý odznak J. K. Tyla. Svou lásku k ochotnickému divadlu přenesl na celou rodinu, chodili jsme na zkoušky i představení a někdy dostali i malou roli. Já tedy pouze jednu. Zahrála jsem si malou Cosettu ve hře V. Huga Bídníci. V této hře jsme byli tehdy jako rodina zastoupeni nejpočetněji. Tatínek ztvárnil Jeana Valjeana a bratr nikdy nezapomene na strach, se kterým jako smrtelně zraněný Gavroche padal z vysoké barikády a očekával, jestli ho herci pod barikádou zachytí, jak slibovali.

Milovaní rodiče mi také předali některé svoje vlohy. O těch méně žádoucích takticky pomlčím. Zmíním ty, které se mi dařilo úspěšně rozvíjet a uplatňovat: životní optimismus, empatii, komediální vlohy a představivost.

Jak si rodiče moji genetickou výbavu rozdělili, sice nevím, ale představivost jsem získala určitě od tatínka. Naučil mě vyprávění spojovat s pocity, které popisované obrazy mohly vyvolávat. Říkával: „Holka, představ si…“ a barvitě vylíčil nějakou historku, kterou sám zažil, nebo si ji právě vymyslel. Potom stačilo, aby naznačil nějakou část příběhu třeba gestem a už byl důvod se smát.

Naučila jsem se vžívat do situací, napsaný text převádět do obrazů v mysli, vnímat a propojovat detaily, rozvíjet intuici. Díky tomu se mi do paměti silně vryly některé scény tehdy promítaných filmů: Vyšší princip režiséra Jiřího Krejčíka, Pramen panny režiséra Ingmara Bergmana a Kladivo na čarodějnice režiséra Otakara Vávry.

Dar představivosti ale pro mě znamenal v pozdějších letech i mnoho bezesných nocí nebo nočních můr. Kdo nemá představivost, nemá strach. Když vám někdy strach nebo jenom představa o něm sváže ruce i nohy, nikdy na takový pocit nezapomenete.

Zaměstnání rodičů naši rodinu řadila do nižší střední společenské třídy. Maminka pevně držela rodinnou kasu a finanční hospodaření pravidelně a neuvěřitelně detailně zapisovala do velkých sešitů. Jako samozřejmost jsme s bratrem brali skutečnost, že od střední školy se o kapesné a „parádu“ musíme postarat sami. Bratr o prázdninách chodil do manipulačního skladu dřeva, aby si vydělal na vytouženou motorku. Já jsem od prvního ročníku střední školy pracovala jako průvodkyně v expozici barokního umění, která byla instalována v prostorách místního zámku Karlova Koruna. Musela jsem se naučit informace o vystavených obrazech a jejich tvůrcích. Získávala jsem první zkušenosti, jak mluvit před více lidmi, souznít s přátelsky naladěnými návštěvníky, reagovat na šťouraly a získat pozornost těch znuděných. Byla to výborná škola života, která trvala šest let a zaručila mi finanční příjem, který mi už rodiče nemohli poskytnout.

Výchova rodičů k dodržování morálních zásad a zodpovědnosti se držela v linii doporučení: „Se slušností nejdál dojdeš“ nebo „S kloboukem v ruce projdeš celý svět“ či „Chovej se k lidem tak, jak by sis přála, aby se oni chovali k tobě“. Pravidla, která možná platí v ideálním světě, ale moc vás nepřipraví na horší nebo zlé časy, které zákonitě musí přijít.

1.2 Kantořina jako jasná volba

Na povolání profesorky, jak se tehdy říkalo učitelkám na střední škole, jsem se připravovala studiem na Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy v Praze. Ještě během studií jsem se vdala a na své první místo na gymnáziu v Novém Bydžově jsem nastupovala už jako maminka ročního syna.

Necelých šestnáct let strávených za katedrou začínalo nelehkým obdobím. Na moji aprobaci biologie–chemie nebyly dostupné kvalitní učebnice a příprava na každou vyučovací hodinu mi zabírala násobně víc času. Studentům jsem zásadně vykala. Osvědčil se mi také přístup, jak asertivně studenty donutit, aby se učili. Nachytat někoho, když něco neví, není žádné umění. Když ale dopředu nahlásíte plánované větší zkoušení či písemku, jenom otrlý lenoch se na látku ani nepodívá.

Vzpomínám si na překvapení ředitele gymnázia Jaroslava Bednáře. V prvních letech, co jsem začala učit chemii, studenty tak neoblíbený předmět, se totiž několikanásobně zvýšil počet maturujících z tohoto předmětu. Nebylo to určitě krásou vědního oboru, ale jistotou, že když maturující student bez větších excesů plnil čtyři roky moje požadavky, tak maturitní zkoušku určitě zvládne. Přiznávám bez mučení, že jsem své studenty připravovala nejen na maturitní otázky, ale také na tzv. úniková témata, ke kterým jsem se jako zkoušející uchylovala, když bylo skutečně zle a hlava zkoušeného byla díky stresu jako vymetená.

S narůstajícím počtem odučených let se významně zkrátila doba nutné přípravy na vyučování. Narodilo se mi druhé dítě, toužebně očekávaná dcera, a tři roky jsem veškerý volný čas trávila v montérkách jako pomocný přidavač zedníka při rekonstrukci rodinného domku. Aby ani hlava nezahálela, po skončení montérkové doby jsem se přihlásila na Přírodovědecké fakultě UK k rigoróznímu řízení. O přípravě na rigorózní zkoušku věděla jenom rodina. Rozšiřování vědomostí a vhled do problematiky profilových předmětů, které studujete v době, když už máte daleko více životních zkušeností, je úplně jiné než v době „povinného“ vzdělávání. Netušila jsem ale, že získáním malého doktorátu je moje celoživotní vzdělávání na samém počátku.

Po devíti letech jsem z novobydžovského gymnázia přestoupila na gymnázium se sportovní školou Nad Štolou v Praze 7. Hned první rok jsem se stala třídní profesorkou maturitní třídy, do které byli zařazení aktivní sportovci studující podle individuálních studijních plánů. Naneštěstí jsem měla ve třídě jednu sportovkyni, nad kterou držel pevnou ochrannou ruku sám pan ředitel gymnázia, bývalý poslanec federálního shromáždění.

Snaha zachovat pro všechny studenty z mé třídy rovný přístup byla důvodem, proč jsem musela chodit do ředitelny vysvětlovat svoje postoje. Privilegovaná sportovkyně nakonec neuspěla u reparátu, pan ředitel mi přestal familiárně tykat a oslovoval mě „soudružko doktorko“. Když moje třída odmaturovala, nové třídnictví jsem už nedostala na gymnáziu, ale v šesté třídě přidružené základky. Zvládat třídu plnou hyperaktivních malých zápasníků, judistů a gymnastů, kteří by rádi provozovali bojové sporty nejen o přestávkách, ale i v hodinách přírodopisu, bylo pro mě opravdu výzvou.

Pan ředitel odešel do důchodu a s novou ředitelkou se změnila k dobrému i atmosféra ve škole. Ve třídách gymnázia jsem učila převážně chemii, výuku na sportovní základní škole jsem měla zpestřenou výjezdy na letní i zimní soustředění. Vybavení školy pro sportovní aktivity žáků a studentů nebylo tehdy nejlepší. Tvrdé tatami se podepsalo na vznikajících zdravotních problémech nejmenších sportovců a lékaři doporučili škole přijmout opatření k jejich rehabilitaci. Od vedení školy jsem dostala zajímavou nabídku, abych po absolvování příslušných kurzů několik málo hodin týdně vedla rehabilitační cvičení malých žáčků. Zajímavá možnost přivýdělku mi přišla vhod. Měla jsem totiž za sebou neradostné změny v osobním životě, po kterých jsem zůstala sama se dvěma dětmi.

Absolvování kurzu rehabilitace a sportovní masáže by nebylo ničím výjimečné, KDYBY… Znáte ten pocit, že náhody neexistují? Život mě přesvědčil, že některé činnosti, situace a okolnosti v reálné době nezajímavé nebo nevýznamné se později ukážou jako důležité, nebo dokonce zásadní.

Na kurzu sportovní masáže nás mohlo být kolem patnácti. Většinu tvořili muži a jeden z nich přitahoval pozornost více než ostatní účastníci. Evidentně si zakládal na svém těle a vždy se hlásil jako první figurant pro demonstraci masážních hmatů. Svlékl se do slipů a dával na odiv své vypracované tělo kulturisty. Stal se i terčem všeobecného veselí, když jedinou a poměrně prostorově úspornou oděvní součást měl oblečenou naruby. Na dotazy kolegů, zda je to důsledek „noci plné vášně až do kuropění“, s lítostí odpovídal, že bohužel není. Prý se u něho už začaly projevovat nežádoucí účinky užívaných „bobulí“ a má problémy s erekcí.

Vzpomínka spojená se zábavnou událostí a kulturistou, zastrčená někde ve vnější paměti, se mi vybavila za několik let, kdy jsme už oba byli v jiném postavení. Já jsem byla vyšetřovatelkou policie a kulturista Aleš Katovský byl první obětí skupiny sériových vrahů.

Sametová revoluce a politické změny se zákonitě musely odrazit nejen ve školství. Uvolnila se morálka, k penězům přišli noví „podnikatelé“. Někteří ze zbohatlíků si mysleli, že si mohou dovolit všechno, včetně požadavku na dobré známky pro své ratolesti. Někteří studenti se začali chovat obdobně a požadovali naprostou volnost.

Prestiž i plat učitelů byly na samém dně. Začala jsem hledat další možnosti přivýdělku a našla je v rozvíjejícím se odvětví, což byla donáška objednaných potravin do domu. Šlo o donášku rohlíků, vybavuje se mi slogan „obzvlášť vypečených“, a dalších potravin určených hlavně ke snídani. Se synem jsme vstávali ve čtyři hodiny ráno, majitel roznáškové firmy v dodávce přivezl přepravky s potravinami, které jsme rozdělili podle seznamů do připravených tašek a roznesli po bytech. Jednou za čtrnáct dnů jsem byty obešla, vybrala peníze a převzala objednávky na další období.

Při těchto pochůzkách jsem se seznámila s bývalou ředitelkou jedné mateřské školy. Změnu zaměstnání, ke které se po velkém trápení odhodlala, si pochvalovala. Přešla k městské policii, mluvila o „čisté“ hlavě po práci a lepších pracovních podmínkách.

Asi po třech měsících ranního vstávání jsem uznala, že takhle to dál nejde. Aby toho všeho nebylo málo, syna v tramvaji přepadla skupina výrostků, rozbili mu obličej a ukradli tašku, ve které měl mimo drobností i zbrusu nový oblek do tanečních. Nelze zapomenout na okamžik, když mi zkrvaveného syna přivedla domů policie. Nelze zapomenout na jeho vyprávění o pocitu beznaděje, když hned na začátku útoku začali ostatní cestující spěšně z tramvaje vystupovat. Nikdo mu nepomohl, nikdo neupozornil řidiče, že ve druhém vagonu skupina Romů mlátí mladého kluka.

Bylo mi jasné, že z toho bludného kruhu musím ven. Musím něco radikálně změnit, abych mohla jít se svými dětmi dál. Tou změnou měl být odchod ze školství.

1.3 Cesta k novému zaměstnání

Změnit zaměstnání po tolika letech není nic jednoduchého, zvláště když přemýšlíte o zaměstnání v jiném oboru. V tom stávajícím se už umíte pohybovat, moc věcí vás nepřekvapí, máte zažité určité stereotypy. Jak se ale později ukázalo, kantorská praxe mě výborně připravila na policejní práci. Zdůrazňuji slovo praxe. Můžete mít vystudovanou jakoukoli školu s pedagogickým zaměřením, ale pokud si práci kantora sami nevyzkoušíte, nemáte ani tušení, co práce se studenty obnáší. V kantořině, pokud ji chcete opravdu dělat dobře, se naučíte být důkladně připravený na každou hodinu, nacházet vhodný postup, jak dosáhnout svého cíle, dobře mluvit a rychle reagovat, naslouchat a rozhodovat se, pracovat s mnohdy křehkou studentskou dušičkou, pracovat s omluvami a výmluvami studentů i jejich rodičů a dál se vzdělávat, aby vám v daném oboru „neujel vlak“.

Původním záměrem bylo najít si klidnou práci někde v laboratoři, nejlépe jako antropolog. Vtíravě se mi také vracela vzpomínka na bývalou ředitelku mateřské školy a její spokojenost s prací u městské policie. V dostupných zdrojích jsem si vyhledala, že možné uplatnění se zaměřením biologie, chemie, antropologie bych mohla najít v útvarech Policie České republiky, které se zabývají kriminalisticko-technickou činností. Bylo rozhodnuto, podala jsem si přihlášku k přijímacímu řízení. Nepřemýšlela jsem o tom, že chci odejít z oboru, který se nehřál na výsluní společenské oblíbenosti, do oboru, který na tom z tohoto hlediska nebyl o mnoho lépe.

Při prvním jednání s personalistou náborového centra pro hlavní město Prahu jsem se dozvěděla, že místo, o které jsem měla konkrétně zájem, místo antropologa na Kriminalistickém ústavu Praha, je na mnoho let dopředu obsazeno. Mohli by mi ale nabídnout místo vyšetřovatelky, protože po listopadu 1989 muselo hodně vyšetřovatelů odejít. A ještě mi sdělil, soukromě, „mezi námi“, že pracovat jako vyšetřovatel nikdo moc nechce. V duchu jsem si říkala, jestli mi jinou alternativu nabídl, protože musel. Proč mě ale před ní současně varuje? V čem je zakopaný pes? Nahlas jsem řekla, že mi to nevadí a že se změnou na případné zařazení mezi vyšetřovatele1 souhlasím.

Splňovala jsem věk, bezúhonnost a způsobilost k právním úkonům. Vysokoškolské vzdělání jsem měla, ale ne v oblasti práva. Zdravotní, fyzickou a osobnostní způsobilost k výkonu služby jsem musela prokázat. Prošla jsem zdárně zdravotní prohlídkou a začala se poctivě připravovat na fyzické testy. Zvýšila jsem počet leh-sedů i kliků, zlepšila jsem se v rychlosti plavání a vytrvalostním běhu. V den „D“, kdy měli zájemci o policejní práci ukázat svou fyzickou zdatnost, jsem nastoupila jako jediná žena do autobusu plného mužů. Autobus nás odvezl do areálu Vojenského rehabilitačního ústavu ve Slapech nad Vltavou. Po absolvování všech disciplín jsem dosáhla v přepočtu na věk a pohlaví nejlepší výsledek ze všech. Instruktor služební přípravy se mě navíc zeptal, jestli bych nechtěla u policie pracovat jako instruktorka. Co udělala taková nabídka s mým sebevědomím a ješitností, kterou trpíme v různé míře všichni, je jasné. Život mě ale už mnohokrát přesvědčil, že není radno chválit den před večerem, a tak musela zákonitě přijít studená sprcha.

Zanedlouho jsem šla na druhé jednání k personalistovi náborového centra. Už se tak neusmíval a stroze mi oznámil, že moje přijímací řízení je předčasně ukončeno. Proč ukončeno, když mám před sebou ještě psychotesty a vše ostatní dopadlo na výbornou? Zazněla krátká a jasná odpověď: řízení bylo ukončeno, protože jsem přesáhla věk 35 let a nesplňovala podmínku právnického vzdělání. Pan ministr sice uděloval pro vysokoškoláky výjimky, ty ale teď zrušil.

Nejsem zvyklá utíkat z boje a předem se vzdávat. Když přešla první vlna zklamání a lítosti nad promarněnou příležitostí, rozhodla jsem se ještě k jednomu kroku. V lednu 1992 jsem napsala dopis tehdejšímu českému ministru vnitra Tomáši Sokolovi. Stručně jsem popsala svoje dosavadní zkušenosti i vzdělání a poprosila „o zvážení“, zda by mi pan ministr ještě mimořádně nemohl udělit výjimku ze zákona.

Od podání žádosti panu ministrovi uplynulo několik málo dní a v mém případu nastal obrat. Nejprve mě pozvali na psychologické testy a následně mě přijal Pavel Kroulík, ředitel Krajského úřadu vyšetřování Středočeského kraje. Samotné přijetí u pana ředitele a především nabídka zaměstnání mi vyrazily dech. Z jednání bylo jasné, že pan ředitel věděl o dopisu ministrovi vnitra a pravděpodobně od některého z rodičů mých studentů měl informace i o mně samotné. Prokázal i smysl pro humor, který mám tak ráda. „Postěžoval si“, že jeden z vyšetřovatelů odboru, kam bych mohla nastoupit, může vyslýchat pouze ženy, protože vždy v přísudku píše tvrdé y.

První rozhodování o zaměření budoucí práce bylo rychlé, ne hospodářská kriminalita, ale ta obecná, ke které jsem měla díky přírodovědnému vzdělání nejblíž. Ředitel úřadu vyšetřování mi sdělil, že pokud si zařídím vše ve stávajícím zaměstnání, mohla bych nastoupit k 1. březnu 1992. Dodnes v duchu děkuji bývalé ředitelce gymnázia Nad Štolou, Martě Doležalové, že mé žádosti o rozvázání pracovního poměru v průběhu školního roku vyhověla a umožnila mi, abych během jednoho měsíce mohla odejít.

V polovině února na moji adresu dorazil dopis podepsaný ředitelem kanceláře ministra vnitra:

„Vážená paní doktorko,

ve věci dopisu ze dne 8. ledna 1992 byly, z pokynu pana ministra vnitra JUDr. Tomáše Sokola, prověřeny možnosti Vašeho přijetí do služebního poměru k Policii České republiky. Není důvod k nepřijetí závěru, že pokud splníte kritéria již probíhajícího řízení, budete bez ohledu na dosažený fyzický věk přijata. Případné služební zařazení by bylo realizováno v rámci Krajského úřadu vyšetřování Středočeského kraje PČR s bližší specifikací Okresní úřad vyšetřování Praha-západ PČR.

Mé sdělení považujte za uzavření Vašeho podání.“

Až po nástupu do nového zaměstnání jsem se dozvěděla, že personalita náborového centra, který mé výběrové řízení předčasně ukončil se zamítavým stanoviskem, nemá rád ženy u policie a pan ministr vnitra udělované výjimky k přijímání nezrušil.

1 - Vyšetřovatel: institut vyšetřovatele existoval až do konce roku 2001. Vyšetřovatel byl jedním z orgánů činných v trestním řízení, procesně samostatný, zařazený na některém z útvarů vyšetřování. Útvary vyšetřování byly podřízeny ministerstvu vnitra, a proto také ministr vnitra vyšetřovatele jmenoval a uděloval případné výjimky. Pro jmenování vyšetřovatelem musel policista splnit některé předpoklady, věk 24 let a vysokoškolské vzdělání v oblasti práva.

2.
Policejní začátky

2.1 Nové pracoviště a první případy

Noc před nástupem do nového zaměstnání jsem nemohla spát. Hlavou se mi honily myšlenky, co mě čeká, jak mě tam přijmou, jestli jsem udělala dobře a jestli nebudu litovat, co tomu řeknou rodiče a příbuzní, jak se s tím vyrovnají mé dvě děti. V rodině jsme měli hodně profesí, od strojvedoucího na dráze přes učitele, úředníky, inženýry a dentisty po lékaře. Nikde žádný policista nebo četník. Musím ještě podotknout, že i v osobním životě se v té době začalo blýskat na lepší časy. Náhoda nebo snad osud mi totiž v té době poslal do cesty člověka, který ale prohlašoval, že by se nikdy neoženil s učitelkou nebo policistkou. Ani on nevěděl, že jsem se rozhodla odejít ze školství a nastoupit do služebního poměru k policii, což z jeho pohledu mohl být skok „z bláta do louže“.

Nejsem pověrčivá, ale na své první cestě do Bartolomějské ulice číslo 4, kde v prvním patře měl své kanceláře Odbor obecné kriminality Krajského úřadu vyšetřování Středočeského kraje, jsem dorazila bez hodinek. V tom rozrušení jsem si doma buď špatně zapnula řemínek, nebo mě v tramvaji okradl zručný zloděj. Že by to bylo špatné znamení? Stála jsem před vstupem do objektu, který se měl stát na další roky mým středobodem, srdce až v krku.

První den na novém pracovišti uběhl jako voda. Nejdřív mě v kanceláři vedoucího odboru Karla Malého představili budoucím kolegům. Na personálním oddělení jsem podepsala první rozkaz a byla mi přidělena kancelář. Potom mě jeden z kolegů odvezl do policejního skladu na „fasování“. Krásné slovo, jehož obsah dobře znají všichni, kdo prošli základní vojenskou službou. Nejdřív jsem dostala obrovský zelený výstrojní vak, do kterého přibyly maskáče, zimní „vaťáky“, nafukovací lehátko, spací pytel, svítilna, plynová maska, ešus, polní láhev a kapesní aerosolový rozstřikovač neboli kasr. Byl mi přidělen také obušek, služební pouta, služební pistole CZ vzor 50 a samopal Škorpion vzor 61.

Krátce po nástupu k policii jsem byla rozkazem vyslána do nástupního kurzu pro začínající vyšetřovatele. Kurz ve Vzdělávacím institutu Ministerstva vnitra ČR Veltrusy byl ukončen závěrečnou zkouškou z trestního práva a kriminalistiky. Jako podporučík ve zkušební době jsem vstoupila do jiného světa a připadala jsem si spíš jako Alenka v říši divů.

Názor pražského personalisty, že ženy ve vyšetřování nemají co dělat, nebyl mezi policisty ojedinělý. Vnímala jsem, že příchod bývalé kantorky bez policejních zkušeností není v očích kolegů i vedoucího odboru zrovna vítán. Nikdo přímo nic neřekl, ale ta nejistota, co ode mě mohou čekat, byla evidentní. Svoje místo mezi vyšetřovateli jsem si musela nejdřív zasloužit. Do činnosti odboru jsem se zapojovala pozvolna. Na základě stručného doporučení Karla Malého: „Nic nedělejte, jen poslouchejte,“ jsem zpočátku seděla u výslechů, které vedli moji kolegové. S výjezdovou skupinou jsem se dostávala na místo činu a kolegové mě začali brát jako figuranta při prověrkách výpovědi nebo při rekonstrukcích trestných činů.

Své první větší angažmá v roli figuranta jsem dostala v případu „domácí zabijačky“ v Dobříši, který vyšetřoval kolega Standa Plocek. Po vášnivé hádce manžel utloukl svoji životní partnerku v kuchyni pánví, potom ji odnesl do ložnice a uložil do postele. Nakonec pobíhal po městě a ptal se sousedů, co by měl s mrtvolou manželky udělat. I když máme z rekonstrukce pouze černobíle fotografie, dodnes si kolega pamatuje, že jsem měla tehdy na sobě červený overal.

Vyšetřovatel případu by měl být nejen na místě činu, ale měl by být přítomen i při pitvě oběti, aby takříkajíc „z první ruky“ získal informace o příčinách a způsobu usmrcení osoby. Myslím si, že přítomnost u pitvy považovali kolegové za můj prubířský kámen. Netušili, že s pitvami lidí a odérem doprovázejícím smrt jsem měla už své zkušenosti ze studií na vysoké škole, a proto jsem ani nezvracela, ani neomdlela.

Po nějakém čase utichla i pošťouchnutí typu „Ještě se ti houpe kabát na věšáku“ nebo „Ty z pistole netrefíš ani vrata od stodoly“, která jsem brala s humorem jako fakt, se kterým zatím nic neudělám. Nedílnou součástí mého postupného uvádění do světa pachatelů, obecně „drbanů“ a jejich obětí, byly „historky starého zbrojnoše“. Ráda jsem poslouchala barvité vyprávění kolegů o tom, co ve službě skutečně zažili nebo zažili jen částečně a pointu příběhu o „Frantovi Flintovi“ si k pobavení posluchače trochu nebo hodně přibarvili.

Na konci září 1992 mi byla rozkazem ředitele Úřadu vyšetřování zkrácena zkušební doba a byla jsem povýšena do hodnosti poručíka.

Vražda Dity Hrabánkové

Jeden z prvních výjezdů, kterých jsem se zúčastnila, byl do Průhonic u Prahy.

Ze záznamu policie: Při policejním výcviku v terénu jeho účastníci náhodně nalezli v Průhonickém parku mrtvé tělo ženy. Leželo v hustém křoví, nedaleko kamenné zdi. Mrtvá byla později identifikována jako Dita Hrabánková, která po maturitě na gymnáziu pracovala jako úřednice ve stavební firmě. Chtěla jít studovat vysokou školu, učila se cizí jazyky, aby mohla v Itálii pracovat jako au-pair. Dne 27. května 1992 odešla z domu na setkání s Markem, sympatickým vysokým klukem, kterého ten den náhodně potkala. Domů se už nevrátila a maminka na policii nahlásila její pohřešování.

Na místo nálezu těla přijela naše výjezdová skupina,2 dorazil také soudní lékař,3 který začal mrtvolu ohledávat. Nejdříve popisoval polohu těla, oblečení a orientační popis zranění. Soudní lékař popsal, že žebra oběti jsou vzhledem k rozkladu těla rozvolněná, a najednou ztichl. Prohlížel si jednotlivá žebra, nejdřív mlčel a nevěřícně si prohlížel hrudník oběti. Potom se obrátil k vedle stojícímu kriminalistovi: „Profesionálně otevřený hrudník, … ty vole… chybí tam vnitřní orgány.“ Byli jsme na místě, kde dosud neznámý pachatel Ditu Hrabánkovou přímo zavraždil, nebo jen odložil její tělo. O tom, že se jednalo o mimořádný případ pohřešované osoby, také svědčilo, že se na místo dostavili pracovníci oddělení pátrání z Policejního prezidia a řada služebních funkcionářů. S kolegy jsme se na místo nálezu těla Dity Hrabánkové několikrát vraceli, při ohledání širšího okolí místa nálezu jsme nacházeli další její osobní věci.

Rozjel se kolotoč policejního pátrání po pachateli. Do hledáčku policie se dostali všichni, kteří díky svému zaměstnání mohli mít anatomické a medicínské zkušenosti. Odborně otevřít tělo oběti mohli zvládnout nejen soudní lékaři, ale také sanitáři, pitevní laboranti nebo třeba veterináři či řezníci. Protože oběti někdo vyjmul vnitřní orgány, mohlo se jednat o získání fetiše, mohlo jít také o satanistický rituál. Uvažovanou verzí, se kterou policie dlouho pracovala, byl obchod s lidskými orgány. Kriminalisté konzultovali s odborníky, zajímali se o nutné podmínky, za kterých by bylo možné odebírat orgány, uchovávat je a převážet a používat k případnému prodeji.

V pátracím spise policie byl mimo jiné i popis oblečení, ve kterém pohřešovaná odešla z domova. I když podle nalezených oděvních součástek bylo jasné, že se jedná o mrtvolu Dity Hrabánkové, musel její totožnost potvrdit rodinný příslušník. Osobní věci, které jsme našli na místě nálezu mrtvoly i na jejím těle, jsme očistili a nezakryté naskládali na stůl. Přišla maminka a sestra.

Do paměti se mi vryla reakce maminky: „Tak vy jste ji našli!“ První věta, naplněná radostnou nadějí, že se jí dcera vrátila. Ještě snad ani ta věta nedozněla a výraz jejího obličeje jasně ukázal tíhu kruté pravdy, kterou si připustila s určitým zpožděním, když uviděla věci vyrovnané na stole. Dceru jsme sice našli, ale mrtvou. Tíživé ticho, pláč. A já jsem si uvědomila další rozměr svého nového zaměstnání…

Případ Dity Hrabánkové zůstal neobjasněný.

Případ prostořeké manželky

Svému prvnímu samostatně řešenému případu budu říkat vzhledem k povaze oběti „případ prostořeké manželky“.

Volně ze záznamu policie: V letních měsících roku 1992 si Jiří D. za tři tisíce korun koupil od svého kamaráda pistoli ČZ ráže 6,35 mm a krabičku nábojů. Pracoval jako řidič nákladní dopravy pro tabákovou firmu a důvodem nákupu zbraně byla špatná zkušenost jeho tří kolegů, kteří už zažili loupežné přepadení. Zbraň nejdříve uložil v garáži, později ji vozil v autě. Zbraň také pravidelně rozebíral a čistil, o vystavení zbrojního průkazu ale nepožádal. Jiří byl ženatý otec dvou malých dětí, působil rozvážně a seriózně. Atmosféru italského manželství zajišťovala z velké části manželka, která pro ostré ani vulgární slovo nešla daleko. Jedna taková hádka probíhala v rizikové situaci, Jiří totiž čistil svou zbraň. Na návnadu k hádce Jiří nejdřív nereagoval. Manželka přicházela a zase opouštěla místnost, zvyšovala razanci slov, aby manžela donutila k reakci. A nakonec se jí to povedlo. Jiří se konečně naštval, nekřičel a nehádal se, ale začal demonstrativně střílet. Nejdříve vystřelil do stropu a jednou vystřelil do prostoru, který měl být v té době prázdný. Prostor ale prázdný nebyl. Manželka byla na cestě zpět do místnosti, aby se podívala, jak se manžel vzteká, a vběhla mu přímo do rány. Střela ji zasáhla přesně doprostřed čela.

Shromážděné informace nasvědčovaly tomu, že Jiří spáchal pokus o vraždu. Sdělila jsem mu obvinění4 a byla na něj uvalena vazba. Další vyšetřování začalo prvotní obraz skutku měnit. Opakované výslechy se v detailech neměnily, a navíc obviněný Jiří měl anděla strážného, který splnil svůj úkol na sto procent. Manželka střelbu přežila, protože střela prošla na setiny milimetrů přesně mezi oběma mozkovými hemisférami. A útok navíc neměl vliv na její kognitivní schopnosti, což prokázala hned po probuzení z kómatu – manželovi začala ihned nadávat. Byla ale spravedlivá a manželovu výpověď potvrdila.

Dokazování5 v této trestní věci jsem ještě doplnila o prověrku výpovědi na místě a o vyšetřovací pokus6 ke zjištění vzájemné polohy střelce a jeho postřelené manželky. Ještěže figurantka měla subtilní postavu, protože ji kolegové v různých polohách strkali do dveří a různě natáčeli podle pokynů balistika, který vyhodnocoval dráhu nešťastné střely. Pokus o vraždu jsem překvalifikovala na ublížení na zdraví, a nakonec trestní stíhání zastavila, protože manželka nedala souhlas k trestnímu stíhání svého manžela. Jiří byl odsouzen pouze za nedovolené ozbrojování a trest si „odseděl“ už ve vazbě.

Po skončení vyšetřování mi přišla poděkovat maminka Jiřího, on sám i jeho děti. Dobrý pocit ještě podtrhlo zjištění, že moje nová práce je nejen prospěšná, ale také zajímavá, mnohdy až vzrušující, naplněná po okraj adrenalinem.

V rámci prověrky výpovědi na místě jsem jako vyšetřovatelka stála poprvé před kamerou. Až do okamžiku, než jsem měla možnost shlédnout pořízený videozáznam, jsem žila v mylné představě, že můj slovní projev je na slušné až vysoké úrovni. Videozáznam mě usvědčil z používání parazitických slov, špatného slovosledu, o důrazu na předložku ani nemluvě. Špatný důraz na jednotlivá slova ve větě mi tatínek, učitel češtiny, vytýkal i v době, kdy mi bylo už padesát let. Do současné doby se mi podařilo řadu chyb napravit, i když musím přiznat, že parazitické slovo „vlastně“ mě doprovází stále. Používání druhého parazitického slova „dobře“ zavánělo dokonce schvalováním trestné činnosti. Pachatel například líčil, jak manželce rozbil hlavu kladivem, a já jsem jeho výpověď o způsobu usmrcení ukončila slovíčkem „dobře“ a přešla k další části děje.

Vražda na kolejích

Kriminální policie získává množství informací z kriminálního prostředí. Důsledné prověřování jedné informace z kategorie neurčitých a získaných v hospodě vedlo k objasnění vraždy. Vraždy, která od počátku vypadala jako nešťastná náhoda.

Volně ze záznamu policie: V červnu 1992 došlo poblíž Prahy nedaleko železniční zastávky k tragické nehodě. Projíždějící vlak tam usmrtil ženu, která si pravděpodobně zkracovala cestu domů a šla v kolejišti. Strojvůdce na poslední chvíli spatřil ležet na kolejích člověka a začal brzdit, ale srážce již nedovedl zabránit. Kvůli závěru, že 48letá Emilie V. zemřela bez cizího zavinění, nebyla nařízena zdravotní pitva7 a tělo zemřelé bylo odesláno k pohřbení do jejího rodného města na Slovensko.

Teprve později se pracovníkům kriminálky podařilo zjistit, jak se vše odehrálo. Partička tří mladíků, 17letého Tomáše V., 18letého Petra D. a 19letého Daniela S., se rozhodla, že si musí vylepšit špatnou finanční situaci loupežným přepadením. Vyhlédli si paní Emílii, která se vracela domů z práce. Žena nechtěla vydat své peníze po dobrém, a proto přešli výrostci od slovního k fyzickému přesvědčování. Ženu tloukli hlava nehlava, a když upadla do bezvědomí, nevěděli, co mají dělat. Jednoho z nich napadlo, že by mohli ženu položit na koleje, po kterých měla zanedlouho jet místní lokálka. Ženu okradli, položili na koleje a utekli. Projíždějící vlak devastační dílo dokonal.

Za nějakou dobu však nezkušené pachatele dohnalo svědomí. V hospodě, když je alkohol zbavil zábran, jeden z nich se tak trochu rozpovídal o tom, co ho trápí. Kriminálka začala shromažďovat informace o smrti paní Emílie i o členech party výrostků. Případ dostal na starosti zkušený vyšetřovatel Luboš Heumann, který nade mnou v té době držel jakýsi patronát. Aby mohla být potvrzena nebo vyvrácena verze o loupežné vraždě, museli jsme získat informace o jednotlivých zraněních oběti a mechanismu jejich vzniku. Odpovědi na tyto otázky mohla poskytnout pouze soudní pitva8 a tělo paní Emílie leželo již několik měsíců v zemi. Soudní lékaři ale nevyloučili možnost, že i po několika měsících od uložení těla do země je možné najít při pitvě známky fyzického útoku. Začali jsme se připravovat k odjezdu na Slovensko a na exhumaci těla.9

Na politické scéně to tehdy vřelo – bylo schválené rozdělení České a Slovenské federativní republiky na dva samostatné státy. Dělilo se nejen území, ale i státní instituce a majetek. Slovensko navíc bylo a stále je silně katolickou zemí s velkým počtem věřících, proto jsme nemohli vyloučit, že spoluobčané nebudou souhlasit s narušením místa posledního odpočinku.

Přípravy na výjezd na Slovensko začaly netradičně. Při jedné služební cestě Luboš Heumann zastavil na místě, kde ve volné krajině bylo pole s hromadou hnoje a nikde živá duše, a řekl mi: „Připrav si zbraň, musím se přesvědčit o tom, jak střílíš.“ Jako policejní elév už jsem měla za sebou výcvik se zbraní, ale Luboš u něj nebyl, a tak se prý musí osobně přesvědčit, jestli mi může přidělit důležitou roli, tj. „zajistit“ při exhumaci bezpečnost. Na spodní část hromady hnoje umístil terč a moje praktická zkouška mohla začít. Tahle partyzánština dopadla dobře, do terče jsem se bez problémů trefila, hnůj zajistil, že střely nikam neodlétly, a Luboš byl spokojený. Že šlo o předem připravenou policejní jednoaktovku, bylo jasné v okamžiku, kdy se netradiční zkouška mého střeleckého umění stala Lubošovým vděčným tématem pro obveselení ostatních. Ještě jsme museli vyfasovat montérky a holínky. Luboš se také těšil na to, že při exhumaci může legálně konzumovat rum.

Výjezdová skupina byla rozdělena na dvě části. Společně s Lubošem Heumannem a jedním kriminalistou jsme odjížděli o dva dny dříve než hlavní skupina. Měli jsme za úkol sehnat lidi, kteří nám pomohou po otevření hrobu vykopat a vyzvednout rakev. Po příjezdu na místo určení jsme na hřbitově v jedné malé slovenské dědině našli patřičný hrob. Ještě ten večer jsme začali v místní hospodě shánět pomocníky. Nedůvěra lidí byla evidentní, nábor pomocníků se nedařil a zpráva o kopání na hřbitově se po vsi rozšířila rychlostí blesku.

Na hřbitov jsme se vypravili druhý den brzy ráno. Hrobník dvěma kolegům půjčil nářadí a po chvíli váhání se k nim přidal. Zem byla jílovitá, těžká a vykopat rakev tak trvalo několik hodin. Po celou dobu jsem chodila kolem a vyhlížela, jestli nebudu muset odhánět nespokojené občany. Přišlo jich několik, postávali, a nakonec se dali se mou do řeči. Ptali se mě, jestli žena, kterou právě odkrýváme, byla manželkou nějakého prominenta. Nemohli pochopit, že je to úplně obyčejná žena, která byla rozvedená a neměla žádného mocného ochránce. Zdálo se jim podivné, že se jen snažíme dokázat, zda byla zavražděna, nebo se jednalo o nešťastnou náhodu. Napětí mezi příchozími povolilo a upřímně, mně spadl obrovský kámen ze srdce.

Ještě na hřbitově nás zastihla druhá část výpravy. Ta přiletěla z Prahy velkým a celý let silně vibrujícím vrtulníkem Mil Mi-8. Vedoucí odboru, soudní lékaři a pracovníci Kriminalistického ústavu Praha na zajištění dokumentace dorazili krátce před tím, než byla úspěšně vyzdvižená pohřební rakev s tělem paní Emílie převezena do nedalekého ústavu soudního lékařství.

Soudní pitva začala následující den. Nejen soudní lékaři byli zvědaví, co s tělem zemřelé udělalo několik měsíců pobytu v zemi, a pitevna byla proto plná přihlížejících. Díky prostředí, ve kterém byla rakev zemřelé uložena, došlo ke zmýdelnění těla10 a silný zápach těla oběti způsobil, že všichni přihlížející, kromě soudních lékařů, začali silně měnit barvu v obličeji. V duchu jsem si tipovala, kdo z nás začne zvracet jako první. Nakonec jsme všichni tuto zatěžkávací zkoušku ustáli, ale jen díky tomu, že nás z pitevny soudní lékaři vykázali a zvali nás jen na dokumentaci a vysvětlení postupně zjišťovaných forenzních důkazů.

Soudním lékařům Jiřímu Štefanovi a Přemyslu Klírovi se podařilo odlišit zranění, která byla způsobena střetem s lokomotivou a která byla způsobena fyzickým útokem pachatele nebo pachatelů. Díky podlitině na vnitřní straně horního rtu zemřelé se potvrdila verze, že šlo o loupežnou vraždu, a pachatelé byli za tento čin také odsouzeni.

Vražda bohatého souseda

Druhým rokem u policie jsem měla za sebou další případy „lehčího kalibru“, jako je vydírání, ublížení na zdraví, nález těla utonulého, omezování osobní svobody, rozšířená sebevražda, porušování povinnosti strážní služby. Další popisovaný případ byl pro mě důležitý hned z několika důvodů. Poprvé jsem se setkala s vrahem, který dříve pracoval jako policista, mnohokrát účelově změnil svoji výpověď a křivě obvinil se spolupachatelství další osoby, které kvůli tomu strávily nějaký čas ve vazbě.

Ze záznamu policie: V dubnu 1993 bylo v šachtě starého měděného dolu na okrese Kutná Hora nalezeno tělo Otakara B., který byl v době nálezu nahlášen čtyři dny jako pohřešovaný. Jako příčinu smrti označil soudní lékař traumatický šok při pádu z výšky 30 metrů. V den nálezu těla poškozeného bylo v blízkosti jeho bydliště nalezeno i jeho auto. Ohledáním auta bylo zjištěno, že jej užíval někdo cizí.

Na začátku vyšetřování byly k případu stanoveny dvě operativně pátrací verze.11 Jednalo se buď o náhodný pád do svisle vedené nezajištěné šachty, nebo o úmyslné shození živého člověka do šachty s cílem ho usmrtit. Důvodem pro úmyslné usmrcení mohly být podnikatelské vztahy nebo důvody rodinné, politické či loupežné. V průběhu vyšetřování byly jednotlivé verze postupně vylučovány. Poškozený neměl k místu vztah a nenašli jsme důvod, proč by se u nezajištěného dolu pohyboval. Měl sice živnostenský list opravňující k podnikání v různých stavebních oborech, ale tato živnost byla pro poškozeného okrajová záležitost s minimálním ziskem. Byl sice rozvedený, ale s bývalou rodinou neměl konflikty a udržoval velice seriózní vztah s učitelkou z nedalekého města. Byl aktivním členem KSČ, nebyly ale zjištěny žádné konflikty týkající se jeho politické aktivity. Mezi spoluobčany byl naopak pro své zásadové postoje oblíbený. Zbyla verze loupežného motivu vraždy, podpořená zjištěním, že byt oběti někdo prohledal. K pachateli, bývalému policistovi Milanovi V., přivedly kriminálku předměty, které byly nalezeny v odstaveném vozidle Otakara B.

Co mohlo vést bývalého policistu k vraždě? Po odchodu do civilu se ocitl ve velmi neutěšené finanční situaci. V únoru 1993 od něho odešla manželka i s dítětem. Pracoval jen krátkodobě, převážně byl bez práce a žil z podpory v nezaměstnanosti. Nebyl schopen řádně platit ani příspěvek na výživu, na kterém se s bývalou manželkou dohodli. Nakonec se utvrdil v tom, že ve společnosti nic neznamená. Chtěl vyniknout díky nějakému činu, který by byl zveřejněn v televizi, případně by s ním mohli mluvit novináři při tiskové konferenci. Vysněným činem byla vražda jeho souseda Otakara, o kterém si myslel, že je bohatý.

Pod záminkou, že nutně potřebuje odvézt do Kutné Hory, požádal Milan svého souseda o pomoc. Během jízdy souseda přiměl, aby zastavil, přepadl jej, svázal a zavřel v zavazadlovém prostoru vozidla. S vozidlem zajel co nejblíž k šachtě starého a v té době již uzavřeného dolu, donutil Otakara se šátkem na očích dojít až k jámě šachty a shodil ho dovnitř.

Další činnost Milana vykazovala znaky pachatele, který nedomýšlí dosah toho, co dělá. Vloupáním do bytu oběti získal zlaté hodinky, dva zlaté prsteny a digitální diář. Zlaté hodinky a jeden z prstenů prodal ve starožitnictví v Praze a nechal si vystavit příjmový doklad na své jméno. Druhý zlatý prsten byl později zajištěn v jednom zlatnictví ještě před tím, než jej použili jako zlomkové zlato. Digitální diář prodal svému známému. Otakarovo auto se pokusil prodat na inzerát. Před nalezením kupce automobil používal a nechával v něm svoje věci. Prodeji nakonec zabránila botička, kterou mu na auto nasadila policie.

Milan, pohledný mladý muž s delšími vlnitými vlasy, byl přeborníkem ve lhaní. Při prvním výslechu byl v postavení svědka, který měl vysvětlit, jak se jeho osobní věci dostaly do osobního automobilu oběti. Kvůli nesmyslnému vysvětlení jsem výslech svědka ukončila a po sdělení obvinění z vraždy jsem začala Milana vyslýchat jako obviněného.

V tom okamžiku se jeho výpověď radikálně změnila, začal uvádět smyšlené osoby, pod jejichž nátlakem měl provádět určité aktivity, které ale ke smrti oběti nevedly. Jako obviněný byl vyslýchán celkem osmkrát a pokaždé přišel s novým vysvětlením. K rekonstrukci vraždy jsem přistoupila za situace, kdy obviněný sice několikrát změnil výpověď, ale jádro jeho tvrzení, že za vraždu poškozeného odpovídají další osoby, bylo konstantní. Při rekonstrukci přišel s již devátou verzí a desátou verzi uvedl před soudem.

S předkládanými verzemi měli problém i znalci z oboru psychiatrie a psychologie, kteří na bývalého policistu zpracovávali znalecké posudky. Podle znalců byly intelektové schopnosti obviněného v pásmu průměru, v oblasti paměti nebyly zjištěny poruchy organického rázu, nebyly zjištěny známky duševního onemocnění. Na základě jeho vyjádření nebylo možné připsat žádné z uvedených verzí větší pravděpodobnost, pokud nebude podložena dalšími objektivními zjištěními. Znalci došli k závěru, že jeho pobyt na svobodě není nebezpečný.

Smršť verzí tohoto pachatele se projevila v turbulenci právní kvalifikace jeho jednání. Nejprve jsem ho stíhala pro trestný čin vydírání, protože nutil poškozeného, aby řídil auto podle jeho pokynů. Následně jsem ho stíhala pro trestné činy loupeže, protože se zmocnil osobního automobilu a klíčů od bytu oběti, krádeže a porušování domovní svobody, protože po smrti oběti vykradl byt poškozeného. Kvůli jeho křivému obvinění byly na krátkou dobu ve vazbě další dvě osoby. Loupež jsem později překvalifikovala na trestný čin vraždy, abych při seznámení s výsledky vyšetřování podle pokynu státního zástupce vraždu překvalifikovala opět na loupež. Poslední slovo měl soud, který Milanovu trestnou činnost opět kvalifikoval jako vraždu a uložil mu trest 12 let odnětí svobody.

Provedenou rekonstrukcí k upřesnění skutkového děje vraždy jsem v roce 1993 zahájila svoji úzkou spolupráci s pracovníky dokumentace Kriminalistického ústavu Praha. Společně jsme začali nastavovat pravidla taktické přípravy procesních úkonů. Před plánovaným úkonem jsme se sešli, abychom se pobavili nejen o prostředí, ve kterém bude úkon probíhat, ale zejména o předpokládaných kritických místech a okamžicích, kdy by bylo vhodné natočit detaily bezprostřední reakce zájmových osob. Na doporučení videotechnika Milana Cikána jsem si doma s dřevěnou kvedlačkou nacvičovala práci s externím mikrofonem, kam má mířit, když „já mluvím“ a když „on mluví“. Takhle to zní samozřejmě a jednoduše, ale zkuste si to, když jste ve stresu.

2.2 Velká cigaretová loupež, aneb když se krade, musí se rychle

Můj první velký případ, „velká cigaretová loupež“, na sebe nenechal dlouho čekat. Vyšetřování začalo v roce 1993, kdy jsem už sdílela kancelář s Pavlem Kučinou, absolventem Právnické fakulty UK a zkušeným vyšetřovatelem. Pavel pro mě znamenal velkou oporu a také „klidnou sílu“. Pracovali jsme spolu jako skuteční parťáci a pod jeho vedením jsem se toho z policejní práce naučila nejvíc.

Ze záznamu policie: V říjnu 1993 došlo k napadení ostrahy objektu firmy Zempo Bečváry. Pachatelé jednoho ze strážných svázali na vrátnici a donutili jej přivolat druhého člena ostrahy, který v tu dobu byl na obhlídce střeženého objektu. Také jeho spoutali a umístili odděleně do sociálního zařízení. Z objektu odcizili nákladní automobil LIAZ s návěsem, do kterého ze skladu firmy Tabák Kutná Hora naložili 1200 kartonů cigaret zn. Marlboro v celkové hodnotě cca 12 milionů korun. Cigarety ještě téže noci převzali předem domluvení překupníci. Prázdný kamion byl nalezen druhý den po loupeži.

Operativně pátrací činnost kriminálky začala klubko informací odmotávat od pracovníka bezpečnostní agentury Group 4 Securitas, kterého přepadli a svázali ve vrátnici. Jeho chování i samotná výpověď byly velice podezřelé. Tvrdil, že ho lupiči přepadli a přivázali k židli. Jak se ukázalo, k židli byl připoután tak lajdácky, že se mohl sám uvolnit a zavolat pomoc. Stal se tak podezřelým, že byl s lupiči domluvený a při přepadení s nimi spolupracoval. Kriminálka v řádu několika týdnů shromáždila dostatek podkladů k tomu, aby na seznam zařadila deset jmen podezřelých osob a mohly být zahájeny přípravy na zadržení celé organizované skupiny.

Zadržení podezřelých osob mělo probíhat v několika dnech za účasti příslušníků zásahové jednotky Správy Středočeského kraje. Jako první měly být zadrženy osoby dříve netrestané, zkušení kriminálníci zůstali až mezi posledními. Vybavení členů zásahové jednotky před třiceti lety nebylo takové, jaké je v současné době. Nicméně speciálním výcvikem, fyzickou zdatností, obličejem skrytým v černé kukle a dlouhými zbraněmi si zásahovka vybudovala patřičný respekt nejen mezi „drbany“.

V den „D“ jsme s Pavlem Kučinou odjeli do Kutné Hory, do budovy tehdejšího okresního ředitelství. Pro představu o personální i časové náročnosti celé realizace uvádím přehled činností, které se opakovaly u všech deseti podezřelých.

Pracovníci zásahové jednotky a kriminálky podezřelého zadrželi a předvedli před vyšetřovatele. Vyšetřovatel obvinil zadrženého z trestného činu loupeže. Vzhledem k tomu, že pachatelé způsobili škodu velkého rozsahu, a plánovali jsme u všech navrhovat uvalení vazby, vznikly u všech důvody nutné obhajoby,12 každý musel mít svého obhájce. Toho si může obviněný zvolit, a když to neudělá, musí mu být obhájce ustanoven soudcem a k tomu potřebuje soudce žádost od vyšetřovatele. Zvolený nebo ustanovený obhájce musel přijet do místa realizace a teprve potom mohl vyšetřovatel začít s prvotním výslechem obviněného. Po výslechu převzal obviněného pracovník kriminálky a odvezl ho k soudci společně s patřičně odůvodněným návrhem na vzetí obviněného do vazby. Soudce v tomto případě všechny naše návrhy na vazbu akceptoval a pracovník kriminálky nakonec odvezl obviněného do vazební věznice.

Mnoho pachatelů žije v přesvědčení, že trestný čin spáchali tak dobře a kvalitně, že nebudou dopadeni. Když obrazně sklapne past, bývají v šoku a mnohdy nemají připravené alibi nebo kvalitní verzi obhajoby. Proto na obsahu prvotního výslechu bezprostředně po zadržení pachatele často závisí úspěšnost celého vyšetřování. Může poskytnout významná vodítka pro volbu taktiky dalšího postupu ve vyšetřování a máte zkrátka na čem stavět.

Klid a časový prostor k prvotnímu výslechu všech obviněných v této kauze mi zajistil Pavel Kučina, který zpracoval veškerou administrativu spojenou s přibíráním obhájců i odůvodňováním vazby obviněných. Podrobné prvotní výslechy přinesly množství informací, které jsem musela uspořádat, abych mohla sestavit skutkový děj a přesně popsat zapojení jednotlivých účastníků loupeže. Jak jsem později zjistila, na obrazu skutkového děje začali intenzivně pracovat nejen obvinění se svými obhájci, ale i poškozená organizace. Ve vyšetřování se vyskytly dva problémy, které mohly mít vliv na právní kvalifikaci skutku.

Prvním problémem bylo určení výše způsobené škody, tedy množství odcizených cigaret. Ke způsobené škodě se vyjádřila poškozená organizace dvakrát a pokaždé uvedla jinou částku. Ve svém prvním vyjádření organizace uvedla, že jí byla způsobena škoda ve výši 15 027 480 Kč za 792 balení (krabic) cigaret Marlboro a 288 balení cigaret Sparta.

Ve svých výpovědích se všichni pachatelé shodovali v tom, že brali výhradně cigarety Marlboro, rozcházeli se ale v počtu krabic cigaret, odhady se pohybovaly od 550 do 890 krabic. Tento rozpor jsem se rozhodla vyřešit vyšetřovacím pokusem, který měl určit, kolik krabic cigaret mohli pachatelé do konkrétního kamionu naskládat. Když jsem svůj záměr s vyšetřovacím pokusem oznámila poškozené organizaci, do tří dnů jsem dostala její další vyjádření ke způsobené škodě. Ve druhém vyjádření organizace uvedla, že jí byla způsobena škoda ve výši 12 196 600 Kč za 813 balení cigaret Marlboro.

2.3 Vražda právníka

2.4 Hledání odpovědi na otázku PROČ?

Když rodinný problém vyústí v rozšířenou sebevraždu

Když náklonnost k matce přeroste v její vraždu

Když rodinný problém vyústí ve zběsilou střelbu

Když rodinný problém skončí dekapitací soka v lásce