Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Calder

Vydání první

Copyright © 2014. BECOMING CALDER by Mia Sheridan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2595. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Becoming Calder vydaného v roce 2014

Český překlad © 2023 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design: Mia Sheridan

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2060-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2061-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Mia Sheridan

CALDER

Calder Duet (1)

Mé milované sestřenici Maegan,

té nejúžasnější matce, jakou znám.

Legenda o vodnáři

Řecká legenda vypráví příběh o Ganymedovi, neobyčejně pohledném mladém chlapci z Tróje. Neunikl pozornosti Dia, jenž se okamžitě rozhodl, že z něj udělá svého číšníka. Proměnil se v orla a unesl mladého chlapce do sídla bohů, aby zde Diovi sloužil jako otrok.

Nakonec měl Ganymedes služby dost a na znamení svého vzdoru vylil všechno víno, ambrósii a božskou vodu a odmítl Diovi dál sloužit. Voda spadla na Zemi v podobě mnohadenních dešťů, jež způsobily potopu, která zaplavila celý svět.Za čas byl Ganymedes oslavován jako vodnář, bůh deště, a vyzvednut mezi hvězdy.

Prolog

„S tvých očí sňala jsem mlhu, která je kryla, abys rozeznal jasně, zda protivník tvůj je člověk či bůh.“

Homér, Ilias1

Sotva jsem vystoupila z autobusu, do nosu mě udeřil pach výparů a odpadků. Obrátil se mi žaludek. Poodstoupila jsem doleva, abych nemusela projít příliš blízko kolem přetékajících odpadkových košů, jež se nacházely kousek přede mnou.

Na vršku jednoho z košů ležel nedojedený hamburger. Prsty mě svrběly nutkáním ho sebrat a nacpat si ho do pusy, raději jsem však sevřela ruce v pěsti a šla dál. Měla jsem ukrutný hlad, k jedení odpadků bych se však nesnížila. Aspoň zatím ne.

Otevřela jsem dveře na nádraží a rozhlédla se po matně osvětleném prostoru, abych našla prodejní přepážku. Potřebovala jsem poradit, jak se dostat do cíle své cesty.

Aspoň že je tady venku všechno označeno nápisy. Při vzpomínce na ta slova se mě zmocnil obrovský zármutek. Narovnala jsem se a vešla jsem dál.

Všimla jsem si prodejny jízdenek a začala jsem se prodírat davem lidí čekajících na autobus. Na vteřinu jsem se střetla pohledem s mladíkem ve vytahaných kalhotách a mikině, jež mu byla moc velká. Mírně rozevřel oči, doběhl mě a připojil se ke mně.

„Nazdar, kotě, vypadáš, že ses ztratila. Potřebuješ pomoct?“

Zavrtěla jsem hlavou. Cítila jsem z něj prazvláštní vůni – lehce hořkou a bylinnou. Krátce jsem na něj pohlédla a takhle zblízka si všimla, že oči má podlité krví a víčka ztěžklá. Koutkem oka jsem sledovala, jak si mě prohlíží od hlavy po paty.

Přidala jsem do kroku. Věděla jsem, že vypadám zoufale. Byla jsem zoufalá. Vyděšená, ztracená, zdrcená žalem. Těsně pod kůží mě tížila nepopsatelná muka. Potřebovala jsem pomoc. Nevyznala jsem se ve světě – to mi bylo jasné. Zároveň jsem však nebyla tak naivní, abych věřila, že mi muž, jenž kráčel vedle mě, chce nezištně pomoct.

„Nemáš kufr, kotě? Kdes ho nechala? Máš kde spát?“ Najednou mi odhrnul vlasy z obličeje. Trhla jsem sebou a šla dál, teď ještě rychleji. V žilách mi bouřil strach a prázdný žaludek se mi obracel nevolností.

„Páni, vlasy jako zlato. Tvář anděla. Vypadáš jak princezna z pohádky. Už ti to někdo někdy řekl?“

V hrdle mi zabublal napůl smích, napůl vzlyk. Ostře jsem vydechla, abych nedala nic najevo. Najednou se ke mně začal ten muž stáčet. Rozbušilo se mi srdce a ustoupila jsem doleva, aby do mě nenarazil. Podívala jsem se do strany a uvědomila si, že se mě snaží nasměrovat do tmavé chodby, nejspíš využívané jen údržbáři. Zoufale jsem zapátrala po někom, kdo by mi pomohl, nebo po místě, kam bych mohla utéct, když mě ten muž najednou chytil za paži. Vzhlédla jsem k jeho přimhouřeným očím a nyní zaťaté čelisti.

Sklonil se ke mně a zašeptal: „Tak podívej, princezno. Holka jako ty má co nabídnout. A já jsem podnikatel. Zajímá tě, v čem podnikám, princezno?“

Zběsile jsem zavrtěla hlavou a opět zvážila možnosti úniku. Mohla bych začít křičet. Určitě by se v mé blízkosti našel aspoň jeden slušný člověk, který by mi pomohl. Mohla bych se s tím mužem začít rvát, byla jsem však unavená a zesláblá, snadno by mě přemohl.

V tu chvíli jsem ucítila, jak mě přes tenkou bundu a bavlněné triko píchá do boku něco ostrého. Panebože, má nůž. Shlédla jsem na jeho ruku, kterou mi tiskl k tělu úzké ostří, a zvedla jsem k němu zrak. Oči se mu leskly odhodláním a vzrušením.

„Pojď se mnou, princezno, a nebudu to na tebe muset použít. Moje nabídka se ti bude líbit, slibuju. Vyděláš si slušný peníze. Máš peníze ráda, princezno? Kdo je rád nemá, že jo?“

„Sundej z ní ty pracky, Eli,“ ozval se za námi hluboký hlas. Já i Eli jsme se za ním okamžitě otočili. Spatřila jsem obrovského muže s ležérně svěšenými pažemi a zdánlivě znuděným výrazem. Při pohledu na všechny ty barevné obrázky na jeho svalnatých pažích a krku, jež mu končily těsně pod čelistí, jsem vytřeštila oči.

„Nic ti do toho není, Paule,“ vyštěkl Eli.

„Si teda piš, že je. Když vidím švába, rozdrtím ho. Švábi mě urážej. A ty seš šváb, Eli. Pusť ji, jinak tě rozmáčknu přímo tady, všem na očích, ať ostatní švábi věděj, co je čeká.“ Paul z nás nespouštěl oči, Eli se však zadíval doprava. Sledovala jsem jeho pohled ke skupině mužů oblečených podobně jako Eli, kteří posedávali před nádražím, sledovali nás a pochechtávali se.

Eli se obrátil opět k Paulovi a povolil stisk. Znechuceně zachrčel a hrubě mě popostrčil k Paulovi.

„Stejně mám ve stáji už tak dost čubek. Je tvoje.“ S těmi slovy se otočil a vrátil se směrem, odkud jsme přišli.

Paul mě chytil za zápěstí. Překvapeně jsem vyjekla, protože si mě Paul přitáhl k sobě a začal mě táhnout k východu. Vzpínala jsem se mu, stavěný byl však jako medvěd a svými nicotnými pokusy se mu vytrhnout jsem ho ani nezpomalila.

„Prosím,“ vyjekla jsem. „Prosím, nechte mě jít.“ Z mého hlasu čišela panika.

Vyšli jsme ven, kde mě jasné světlo opět přimělo zamžourat. Paul mě pustil a otočil se ke mně. „Seš na útěku?“

Couvala jsem, až jsem zády narazila do zdi nádražní budovy.

„Na útěku?“ zopakovala jsem.

Paul mě chvíli pozoroval. „Jo, utekla jsi? Hledá tě někdo?“

Pomalu jsem zavrtěla hlavou. Jeho otázka ve mně vyvolala další obrovskou vlnu zármutku. „Ne. Nikdo mě nehledá. Prosím, potřebuju jít.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se o něco něžněji.

Vzhlédla jsem k němu.

„Eden,“ odpověděla jsem šeptem.

Paul přimhouřil oči. „A kam máš namířeno, Eden?“

Hleděla jsem na něj. Navzdory drsnému vzezření se mu v očích zračila upřímná starost. Roztřeseně jsem vydechla. „Do společnosti Grant a Rothford.“

„Grant a Rothford? Myslíš to šperkařství?“

Přikývla jsem. „Ano. Víte, jak se tam dostanu?“

„Je to jenom deset bloků odtud. Ukážu ti cestu, ale slib mi, že se sem už nevrátíš. Tohle není místo pro osamělé mladé holky. To už jsi snad pochopila, viď?“

Kousla jsem se do rtu a přikývla jsem. „Už se sem nevrátím.“ Pokud vše půjde podle plánu, dneska budu spát v hotelovém pokoji. Budu mít břicho plné jídla a konečně se budu moct vyplakat.

Paul ukázal směrem do ulice. „Jdi tímhle směrem, až dojdeš na Hlavní. Zaboč doprava jdi šest bloků. Budeš to mít po pravý straně.“

Vydechla jsem. „Děkuju, Paule. Moc vám děkuju. A děkuju, že jste mě zachránil před švábem.“ Přinutila jsem se pousmát a pak už jsem se vydala směrem, kudy mi ukázal.

Zrovna jsem zabočovala za roh, když Paul křikl moje jméno. Otočila jsem se a tázavě na něj pohlédla.

„Na světě je víc těch, kteří šváby rozmáčknou, než samotných švábů.“

V zamyšlení jsem naklonila hlavu.

„Problém je, Paule,“ odpověděla jsem tiše a zadívala se mu přitom do očí, „že švábi přežijí i konec světa.“

Paul se zmateně pousmál. Vydala jsem se na cestu.

Rozhlédla jsem se po ulici a spatřila ceduli, kterou jsem hledala. Studenou rukou jsem v kapse bezděčně sevřela zlatý medailon – ten s vyrytým názvem Grant a Rothford na zadní straně – jedinou cennost, kterou jsem vlastnila, a nemotorně, hladová, prokřehlá a vyčerpaná, jsem překonala zbytek cesty.

V obchodě mě přivítalo příjemné teplo. Chvilku jsem zůstala stát hned za dveřmi. Ulevilo se mi, že jsem došla do svého cíle a že jsem také konečně v teple. Zamířila jsem k pokladně a cestou si na regálu po své pravici všimla skleněné šperkovnice s vyleptanými květy, jež vytvářely iluzi, že se nad saténem vyloženým vnitřkem krabičky vznášejí. Zastavila jsem se a šperkovnici si pozorně prohlédla. Vytřeštila jsem oči a okamžitě mi vyhrkly slzy. Zvedla jsem krabičku. Zdobily ji povijnice. Poznala jsem je. Ve vnitřní kapse bundy jsem nesla padesát dva těchto květů, pečlivě vylisovaných a bezpečně uložených v igelitovém sáčku. Medailon, květy a malý kulatý oblázek byly to jediné, co jsem si před útěkem sbalila. Připomínaly mi jeho. Všechno ostatní, co jsem v životě znala, jsem tam nechala.

Hrdlo se mi sevřelo a přemohl mě zármutek tak mocný, až jsem se bála, že mě srazí k zemi. Zvedla jsem ruku a špičkou prstu obkreslila tmavě modré okvětní plátky květiny, již jsem tak dobře znala. Byla jsem však ztrhaná, unavená a hladová, až mi ruka sebou škubla a narazila do křišťálové vázy stojící vedle šperkovnice. Jako ve zpomaleném filmu se zakymácela a spadla z police. Neúspěšně jsem se ji snažila chytit, avšak dopadla na zem a rozbila se na střepy.

Ostře jsem se nadechla a zvedla hlavu.

Přiběhla ke mně žena a šokovaně vydechla: „To ne! Ne Waterford!“ S tvářemi v dlaních si dřepla k hromádce rozbitého skla.

„Moc se omlouvám,“ vyhrkla jsem. „Byla to nehoda.“

Žena si povzdechla. Byla krásná a upravená: na sobě měla tmavě šedý kostýmek, vlasy elegantně sčesané a tvář dokonale nalíčenou. Schoulila jsem se. Uvědomovala jsem si, jak vypadám. Na sobě jsem měla levné oblečení, ukradené někomu, kdo musel být určitě o něco větší než já. Už tři dny jsem se nemyla a vlasy mi zplihle visely kolem obličeje a po zádech až skoro na zadek – příliš dlouhé na to, aby to působilo stylově. Žena si mě prohlédla.

„Je mi jedno, jestli to byla nehoda, nebo ne. Musíte vázu zaplatit.“

Poklesla mi ramena.

„Nemám peníze,“ zašeptala jsem a rozhlédla se. Několik přítomných zákazníků se rozpačitě odvrátilo. K vlastnímu překvapení jsem si uvědomila, že mi přece jenom zbyla ještě nějaká hrdost.

Vytáhla jsem z kapsy medailon.

„Doufala jsem, že bych ho tu mohla prodat – a třeba o něm i něco zjistit,“ pověděla jsem a naznačila tak prodavačce, že bych potřebovala její pomoc. Prosím, pomozte mi. Jsem vyděšená. Trpím. Připadám si rozbitá na kusy.

Žena si dala ruce v bok a zatěkala pohledem od medailonu ke mně a opět na medailon. Vzala mi ho, přidržela si ho na světle a po chvilce na mě pohlédla.

„No, naštěstí pro vás je to zlato. Cenu vázy to pravděpodobně pokryje.“ Nespouštěla z medailonu oči a převracela ho v upravených rukách. „Nic vám o něm ovšem říct nemůžu – nemá vyrytý žádný nápis ani jméno.“ Ohlédla se k muži, který obsloužil zákazníka a právě vycházel zpoza pultu. Ukázala na střepy na podlaze a oznámila: „Phillipe, mohl bys to uklidit, než vyřídím tuhle… dívku?“

„Jistě,“ odpověděl Phillip a zvědavě si mě prohlédl.

Následovala jsem ženu k pultu. „Počkejte tu, než ho zvážím. Nemáte k němu náhodou i řetízek?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, jenom medailon.“

Zastavila jsem se u pultu a opřela se dlaněmi o skleněný povrch. Když jsem si všimla, že se mi ruce viditelně třesou, promnula jsem dlaně o sebe ve snaze třas zastavit. Srdce mi divoce bušilo. Hrdlo se mi svíralo strachem a bezmocí. Těžko se mi polykalo.

Ohlédla jsem se za sebe a viděla, že žena zašla do zadní části obchodu. Prosklenou přepážkou jsem sledovala, že mluví se starším pánem. Při pohledu na mě svraštil obočí a přikývl. Ještě vteřinu na mě hleděl a pak sklopil zrak na předmět v ruce. Žena se vrátila za mnou a postavila se za pult.

„Můžeme vám dát za medailon dvanáct set dolarů, což je o něco méně než cena vázy, ale jsme ochotni dát vám slevu. Tím bych považovala záležitost za uzavřenou.“

V krku mě pálila žluč.

„Prosím, ty peníze potřebuju.“ Zvedla jsem hlas. „Nic jiného nemám.“

„To mě opravdu mrzí, ale nic víc s tím neudělám. Musíte za tu vázu zaplatit. Nemůžeme nad ní jen tak mávnout rukou. Jsme obchod.“

„Prosím!“ vyhrkla jsem tentokrát hlasitěji a třískla dlaněmi o pult. Žena sebou trhla a se stisknutými rty se ke mně naklonila. Odtáhla jsem se.

„Mám snad zavolat policii, slečno?“ zeptala se ostrým šepotem. Stěží přitom pohnula rty.

Zmocnil se mě děs. Zakolébala jsem se, avšak okamžitě jsem se opanovala. Zuřivě jsem zavrtěla hlavou.

„Ne,“ vyjekla jsem a zhluboka se nadechla. „Prosím, to jen… Nemám žádné peníze a ten medailon…“

Opět jsem se nadechla. Nechtěla jsem se před touhle ženou ani před všemi zákazníky, kteří předstírali, že si prohlížejí zboží, ale přitom náš rozhovor pozorně poslouchali, rozbrečet.

„Nemám nic než ten medailon. Potřebuju peníze, abych si mohla najít na noc ubytování. Prosím,“ dodala jsem důrazně.

Připadalo mi, jako by se ženě mihl v očích soucit, avšak odtáhla se, složila paže na hrudi a prohlásila: „Je mi líto, ale víc udělat nemůžu. Na Elm Street najdete útulek pro bezdomovce. Číslo čtrnáct set. Několikrát jsem šla kolem, tak o něm vím. A teď už vás musím požádat, abyste odešla.“

Svěsila jsem hlavu, příliš unavená, hladová a zničená na to, abych se s ní hádala. Jak se jen mohlo stát, že jsem právě přišla o peníze, a tím pádem i o vyhlídku na bezpečí? Teď už mi nezbylo doslova vůbec nic. Nic kromě ukradeného oblečení v batohu, vylisovaných květin a oblázku v kapse. Jako v mlze jsem vyšla z obchodu. Ztratila jsem veškerou naději.

Nějakou dobu, snad celé hodiny, sama nevím, jsem se toulala městem. Zeslábla jsem ještě víc a zpomalila. Před sebou jsem spatřila lavičku. Došla jsem k ní, zhroutila se na ni a objala se. Přicházela noc a začala být ještě větší zima. Bunda byla příliš tenká na to, aby mě udržela v teple.

Odkud bereš sílu, Povijničko? zeptal se mě.

Od tebe, odpověděla jsem s úsměvem a přitáhla si ho blíž.

Už jsem ho však u sebe neměla. Odkud budu brát sílu teď?

Přečetla jsem ceduli na rohu ulice. Elm Street. Ztěžka jsem vydechla. Dokážu ujít ještě kousek? Ano, snad ano – kvůli teplé posteli a jídlu to dokážu – i když to najdu v útulku pro bezdomovce. Dnešek zvládnu a ráno vymyslím nějaký plán. Třeba mi někdo v útulku poradí, kde najít práci… něco.

Vstala jsem a vyrazila k Elm Street. Na rohu jsem zjistila, že k číslu čtrnáct set musím jít doprava, a vydala se tím směrem. Drkotaly mi zuby, cestou jsem se objímala kolem hrudi a hlavu jsem skláněla před větrem.

Před sebou jsem uviděla frontu. Natáhla jsem krk, abych zjistila, jestli se táhne od dveří útulku. Stála jsem na špičkách a prohlížela si všechny ty lidi.

„Hledáš místo k přespání?“ zeptal se mě starý muž na konci řady, v dlouhé špinavé bundě a s rozcuchanými bílými vlasy.

Přikývla jsem. Zuby se mi rozdrkotaly ještě víc.

„Tenhle útulek je jenom pro chlapy,“ pověděl mi. „Ale hezká holka jako ty by si mohla tady v uličce vydělat dobrý prachy.“ Kývl tím směrem, úlisně si mě prohlédl a zachechtal se.

Bylo to tu zas – sex. Očividně mi přece jenom něco hodnotného zbylo. Ráda bych tvrdila, že jsem to ani na několik krátkých vteřin nezvážila. Byla jsem hladová, zoufale hladová, a promrzlá na kost. Seznam věcí, které bych nikdy neudělala, ani abych se zbavila bolesti v prázdném žaludku a zimy, jež mi zalézala pod nehty, se každým okamžikem krátil.

Sebrala jsem poslední zbytky hrdosti a odvrátila se.

Čeká na mě, u pramene, pod teplými slunečními paprsky.

Počkám na tebe. Doufám ale, že budu čekat dlouho.

Ušla jsem sotva blok, když mi opět vyhrkly slzy. Narůstala ve mně panika. Ne, to ne. Nesmíš plakat. Pokud se rozpláčeš, ztratíš nad sebou kontrolu . Ta myšlenka s sebou přinesla novou vlnu děsu ze situace, v níž jsem se ocitla. Potřebovala jsem někoho. Kohokoli . Míjely mě davy lidí, k nikomu z nich jsem však nepatřila a nikdo z nich nepatřil ke mně. Nevnímali mě. Nezáleželo jim na mně. S tou strašlivou myšlenkou přišla další vlna ochromujícího smutku. Posadila jsem se na nejbližší schody, položila hlavu na kolena a rozplakala se.

„Slečno?“

S trhnutím jsem zvedla hlavu a uplakanýma očima jsem vzhlédla k postaršímu muži v obleku. Setřela jsem si slzy a zhluboka se na uklidněnou nadechla.

„Patří mi šperkařství Grant a Rothford,“ pověděl mi tiše. Vypadal přitom rozpačitě.

Uvědomila jsem si, že je to ten muž za prosklenými dveřmi, s nímž mluvila prodavačka. Majitel. To ne, snad se nerozhodl, že mu za vázu dlužím ještě víc peněz? Zavolá snad na mě policii? Na policii jsem jít nemohla. Nemohla!

Příliš rychle jsem vstala. Udělala jsem dva kroky a svět zčernal.

KNIHA I.

Acadia

„Všechno je krásnější, protože jsme odsouzeni k záhubě.

Už nebudeš krásnější, než jsi teď.

Už tu nikdy nebudeme.“

Trója (2004)

1. kapitola

Calder – 10 let

Bylo úterý. Den, kdy přijela. Pamatuju si to, protože jsme právě zalévali fazole, což jsme dělali vždycky druhý den v týdnu. Bílý džíp jsem dřív slyšel, než viděl, a když jsem vzhlédl, zrovna vyjížděl ze zatáčky. Mířil k nám, zatímco jsme pracovali na poli, a za vozem se zvedala oblaka prachu. Natáhl jsem krk a za volantem spatřil Hectora Biase a na sedadle spolujezdce vedle něj blonďatou hlavu. Rukou jsem si zastínil oči a zamžoural proti jasnému pouštnímu slunci. Snažil jsem se lépe nahlédnout do kabiny vozu, bránil mi v tom však odraz světla od okenního skla a vzdálenost, jež mě od auta dělila.

„Hector se vrátil!“ křikl jsem.

„Ššš, Caldere,“ vyhubovala mi máma. „Hector bude mít radost, že tak tvrdě pracuješ.“ Při pohledu na blížící se džíp se jí však přes tvář mihl úsměv. Vrátila se k práci. Obrátil jsem oči v sloup a na její záda vyplázl jazyk, sklonil jsem se však vedle ní a dál zaléval fazole, aby z nich vyrostly velké, vysoké a silné rostliny a dokázaly nasytit všech nás sto dvacet.

Potom už jsem ji neviděl. Bydlela v hlavní chatě spolu s Hectorem. Byla jeho požehnaná – nevěsta, která stane po jeho boku, až nás, jeho následovníky, bohové přivítají v Élysionu, nejvelkolepějším ráji na nebesích.

Všichni jsme ji však chtěli vidět. Byli jsme zvědaví na dívku, jež nás podle proroctví dovede s Hectorem do života věčného, až přijde velká potopa a s ní i konec světa. Bral jsem to tak, že je naší vstupenkou do ráje.

Zprávu o tom, že ji Hector na jedné ze svých poutí našel, nám sdělila jeho první milenka, matka Miriam. Hector žil dlouhou dobu, skoro dva roky, daleko od nás, jen nás přišel asi dvakrát do měsíce navštívit, aby se ujistil, že se jeho nevěstě dostává náležitého vzdělání a že je připravena zaujmout v naší rodině své místo. Koneckonců ji čekal obrovský úkol.

A tak se toho dne, kdy nám bylo sděleno, že nám ji představí, všichni nemohli dočkat. Převlékli jsme se ze špinavého pracovního oblečení sestávajícího z volných košil a kalhot pro kluky a muže a dlouhých sukní pro dívky a ženy. V Arizoně bývalo často takové horko, že jsem si košili obvykle svlékl, našel si kus hadru a ovázal si ho kolem krku, abych si jím při práci mohl stírat pot z obličeje. Ručně tkaná látka škrábala, bylo to však lepší než slaný pot v očích. Několik kluků mě začalo napodobovat a předstíralo, že to byl od samého začátku jejich nápad, což mi nevadilo. Stejně se nedá říct, že by to byl ten nejúžasnější vynález na světě.

Oblékl jsem se do čistých kalhot a čisté košile a vyběhl ze dveří naší malé dvoupokojové dřevěné chatky.

Máma mě ještě varovala: „Přijď včas, Caldere!“

„Přijdu!“ odpověděl jsem přes rameno, odkašlal si a rozběhl se mezi domky. Hlas jsem měl trochu chraplavější a křičet mě občas bolelo. Máma mi vyprávěla, že když mi byly asi tři roky, dlouhou dobu jsem pořád jenom brečel, a že mi to poškodilo hlasivky. Prý si nevzpomíná, kvůli čemu jsem takovou dobu plakal a křičel, ale že jako bych se jednoho dne rozhodl, že už nebudu nešťastný, a tím to skončilo. Říká, že nést v sobě smutek nemám v povaze. Asi má pravdu, protože jsem se smutný vůbec necítil.

Zaklepal jsem na zadní dveře Xanderovy chatky. Otevřela mi jeho šestnáctiletá sestra Sasha. Dlouhé hnědé vlasy jí splývaly po zádech. Sjel jsem ji očima a vzhlédl k její tváři.

„Ahoj, Sash,“ pozdravil jsem ji, povytáhl obočí a narovnal se, abych působil co nejvyšší.

Sasha obrátila oči v sloup a ohlédla se přes rameno.

„Xandere!“ křikla. „Přišel tvůj malý kamarád.“

„Malý?“ ohradil jsem se uraženě. „Abys věděla, přes léto jsem vyrostl o deset centimetrů. Táta si to označil na zdi.“

Sasha se kousla do rtu a vypadala, že má co dělat, aby se nerozesmála. To už kolem ní proběhl Xander a chytil mě za paži, takže jsem se musel rozběhnout za ním.

„Co to bylo?“ postěžoval jsem si, zatímco jsme uháněli po prašných cestičkách a jen tak tak se vyhnuli staré matce Wille, jež táhla kárku naloženou bylinkami.

Něco za námi křičela, ale protože jí chyběla spousta zubů, nikdy jí nebylo pořádně rozumět. Na tohle asi žádná bylinka nepomůže.

Xander se zastavil, a když jsem ho doběhl, praštil jsem ho do ramene. Zasmál se a další ráně se vyhnul.

„Hej, věř mi, že na mě chceš být hodnej.“ Rozhlédl se, sklonil se ke mně a zašeptal: „Koukej, co jsem čmajznul.“ Otevřel dlaň a ukázal mi čtyři dokonalé kostky cukru.

„Ze stanice strážců parku?“ zeptal jsem se, také se rozhlédl a natáhl ruku. Xander mi vložil do dlaně dvě kostky. Vhodil jsem si je do pusy, rozdrtil zuby, a když mi ústa naplnila sladká chuť, zavřel jsem oči a zasténal.

Xander mě odtáhl z cesty. Kus od ní se zastavil, otočil se a zamračil se na mě. Tázavě jsem na něj pohlédl. Pusu jsem měl plnou cukru a nemohl mluvit.

„Co?“ zamumlal jsem a pokrčil přitom rameny.

„Co to s tebou je, Caldere? Copak nevíš, jak si něco vychutnat? Konečně se dostaneš k troše cukru, a ty ho do sebe vmžiku hodíš? Blbečku.“ Strčil do mě, až jsem klopýtl. Snažil jsem se nerozesmát, aby mi ani zrnko cukru nevypadlo z pusy.

Xander palcem a ukazovákem uchopil jednu svoji kostku cukru, dlouze ji olízl a odtáhl si ji od úst, aby mohl mluvit.

„Víš, Caldere, když dostaneš něco dobrýho, musíš si dát záležet, aby ti to vydrželo,“ poradil mi a poslední slovo zdůraznil.

Najednou, než si stihl kostku cukru opět zvednout k puse, proběhli kolem nás dva divocí psi, kteří se potulovali po našem pozemku, a narazili do Xandera, až klopýtl a upustil kostky cukru na zem. Psi po nich přeběhli, cukr zadupali do prachu a se štěkotem utekli.

Chvilku jsem v šoku zíral na rozdrcený cukr a vzhlédl jsem ke Xanderovi. Zíral na zrnka cukru s omráčeným výrazem ve tváři a s pusou dokořán.

Vybuchl jsem smíchy, až jsem se zlomil v pase.

Zadíval jsem se na Xandera. Šok v jeho obličeji vystřídal úšklebek a pak už se smál i on. Hurónsky jsme se v jasném pozdně odpoledním slunci chechtali.

Tohle jsem musel svému kamarádovi nechat – uměl se smát sám sobě, což je něco, na čem by většina dospělých potřebovala zapracovat.

„Tak jdeme, cukříku,“ oslovil mě Xander a vykročil k hlavnímu domu, kde jsme si chtěli najít místo s dobrým výhledem na novou nevěstu, na niž byli všichni zvědaví.

„Prý má tvář anděla a tělo bohyně,“ pronesl Xander zbožně.

Přikývl jsem. „Tak znělo proroctví.“

„Vsadím se, že vypadá jako ty dámy z předávání cen Akademie,“ hádal Xander a přimhouřil oči, jako by si představoval časopis People, který před několika měsíci ukradl. Schovávali jsme se s ním za jeho chatkou a listovali jsme stránkami s fotografiemi namalovaných dam v dlouhých šatech jasných barev, z nichž všechny do jedné držely drobnou zlatou sošku ve tvaru člověka.

Pokrčil jsem rameny.

„Ne, takovou by si Hector nevzal,“ odpověděl jsem. „Jsou moc…“ Odmlčel jsem se a snažil se vymyslet, proč by nebyly pro naši komunitu vhodné. „… barvité,“ zvolil jsem. Ačkoli aby vyhrály takovou důležitou akademickou cenu, musely být určitě taky moc chytré.

Xander obrátil oči v sloup. „Jo, to vím. Jako představ si, že by sem přivedl jednu z nich, s tím hezkým obličejem, a oblékl ji do něčeho, co nosí matka Miriam.“

Oba jsme se na chvíli odmlčeli. Představil jsem si neustále zamračenou a nevýraznou starou matku Miriam ve volných šedých šatech. Zadíval jsem se na Xandera. Mračil se, jako by si ji taky představoval a došel k závěru, že na žádnou z těch žen matka Miriam nemá.

„No,“ pronesl po chvíli a přestal se mračit. „Za chvíli to zjistíme.“

Ve žhavých slunečních paprscích jsme si dřepli do prachu vedle hlavního domu obloženého kulatinou, v němž sídlila rada. Napadlo nás, že je nejlíp uvidíme, až budou vycházet z budovy k chrámu, v němž nám bude Hectorova požehnaná představena.

Xander sebral klacek a začal do prachu před našimi sandály kreslit obrazce. Po chvíli ke mně vzhlédl a zašeptal: „Vsadím se, že bych se tam zvládl nenápadně vkrást a sebrat karamely. Viděl jsem je oknem. Mají jich tam plný mísy.“

Co nejpřísněji jsem se na něj zamračil a odpověděl: „Okrást radu… Hectora… by byl zločin. Stará se o nás.“

Xander sklopil zrak k obrazcům, jež nepřestával kreslit do hlíny. „Prostě mě akorát napadlo… Proč oni můžou mít cukr, kdy se jim zachce, ale my si ho musíme… půjčovat od strážců parku?“

Taky jsem zvedl klacek a začal kreslit do prachu. Na Xanderovu otázku mě nenapadala žádná odpověď, a proto jsem zůstal zticha. Zároveň jsem se rozhodl mu nepřipomínat, že pokud věc nehodláte vrátit, není to půjčka.

Xander patřil ke skupině dělníků, kteří se starali o bezpečí naší rodiny, a kdykoli mohl, zaběhl na stanici strážců státního parku, jenž se rozkládal několik kilometrů odtud. Našel tam všemožné věci od kostek cukru po časopisy, a jednou dokonce i coca-colu. Pořád jsem na ni myslel a doufal, že sladký perlivý nápoj v plechovce, z níž jsme na střídačku upíjeli schovaní za stromy na kraji pole, někdy znovu ochutnám. Byl jsem moc rád, že se se mnou o svoje objevy dělí. Věděl jsem, že to není správné, nepovažoval jsem to však za takový hřích, aby nás tu bohové nechali, až se snesou z nebes, aby dovedli Hectorovy následovníky do Élysionu. Abych vynahradil škody způsobené Xanderovými krádežemi, pracoval jsem o něco tvrději než ostatní.

„Až budu zvolen členem rady a odejdu do velké komunity pracovat, budu mít v pracovně celý sud karamel,“ prohlásil jsem se smíchem. „A pak ti je budu nosit.“

Xander se zasmál. „To bude krásnej den. Ale jestli je tu někdo dost chytrej na to, aby ho zvolili do rady, jsem to já.“

Odfrkl jsem si. „V tom případě bychom měli doufat, že se co nejdřív dostaneme do Élysionu a že tam bohové budou mít karamel.“

Xander se zasnil a opřel se zády o dřevěnou stěnu. „Vsadím se, že Élysion je celej z karamelu.“

Zamyslel jsem se nad tím, ale moc se mi to nezamlouvalo. Ze začátku by to bylo asi fajn, ovšem po čase byste měli po krk toho, že je tohle z karamelu a tamto z karamelu… všechno ulepené a vy byste na místě z karamelu museli zůstat navěky a…

Moje myšlenky přetrhl Xanderův hlas, jejž jsem na chvilku přestal vnímat. Dál jsem si kreslil klackem do prachu. „… karamelový mraky, karamelový kytky, karamelový baráky, karamelovej nábytek…“

Najednou jsme uslyšeli zvuk připomínající dětské chichotání. Zvedli jsme hlavy. V okně se mihly blonďaté vlasy. Nejspíš dítě radního. Pohlédl jsem na zmateně se tvářícího Xandera. Najednou jsme uslyšeli ženský hlas: „Kdo je tam?“ a okno se s třísknutím zabouchlo.

S Xanderem jsme na sebe vteřinu vykuleně zírali, pak už jsme vyskočili na nohy a utekli pryč.

Jak se dalo čekat, obrovský dřevěný chrám byl při našem příchodu už plný lidí. Coby dělníci jsme se s Xanderem posadili vzadu a navzájem si stěžovali, že jsme měli smůlu a někdo nás pod oknem domu přistihl. Teď v přeplněné budově pořádně neuvidíme na princeznu. Budeme muset natahovat krk, abychom viděli na pódium v přední části sálu, kde sedává rada a káže Hector.

Skupiny dělníků většinou v chrámu postávaly společně: zemědělci, vodonoši, pečovatelé o zvířata a strážní (ti, kteří dohlíželi na naše bezpečí) nalevo, učitelé, tkalci, krejčí a stavitelé napravo. My všichni jsme se na sto šedesáti hektarech pozemku starali o jídlo, bezpečí, oblečení, vzdělání a přístřešky komunity.

Hector ji pojmenoval Acadia, což znamená „krajina hojnosti“. A bylo tomu opravdu tak, protože jsme měli vše, co jsme potřebovali, tedy s výjimkou coca-coly. Tu jsem ovšem technicky vzato nepotřeboval, navíc jsem o ní stejně nemohl s nikým mluvit.

Máma se na mě při mém příchodu do chrámu usmála a mávnutím mě k sobě přivolala. Kývl jsem Xanderovi, který poodstoupil ke své rodině shromážděné napravo od mojí. Táta si mě přitáhl před sebe a položil mi paže na ramena, takže jsem měl jeho ruce na hrudi. Díky tomu jsme zabírali co nejmíň místa. Nadechl jsem se vůně mýdla, jež sálala z tátovy pokožky, a přitiskl jsem se k němu. Cítil jsem se u něj v bezpečí. Pohlédl jsem na mámu, která stála s mojí sestrou Mayou ve stejné pozici. Maya se narodila s postiženou nohou, a tak ačkoli se narodila do naší rodiny a za normálních okolností by na naší půdě vypomáhala se zaléváním a starala by se o to, aby měli naši lidi neustále přístup k čisté pitné vodě, kvůli svému postižení nemohla dělat fyzickou práci. Místo toho pomáhala ženám, které pro nás šily oblečení a povlečení a, no, nenapadalo mě, co ještě by se dalo šít. Kdybych se rozhlédl kolem, jistě by mě napadla spousta dalších věcí, jen jsem nad nimi moc nepřemýšlel.

Maya byla o rok starší než já, avšak mnohem menší a duševně mladší kvůli nemoci zvané Downův syndrom. Moji rodiče mi vysvětlili, že to znamená, že se Maya narodila s jedním chromozomem navíc. Pohlédl jsem na ni a sestra se na mě zeširoka usmála a nakrčila nos. Taky jsem se na ni usmál, chytil ji za ruku a třikrát ji stiskl. Usmála se ještě zářivěji a také mi třikrát stiskla ruku.

Před několika měsíci jsem právě vycházel z domu, když za mnou před všemi mými přáteli zavolala: „Mám tě ráda, Caldere!“ Kluci se rozesmáli. Vrátil jsem se k ní a pověděl jí, že jsme na to oba už moc staří. Požádal jsem ji, ať už to nikdy nedělá. Vypadala tak zničeně, až jsem si to okamžitě začal vyčítat, a tak jsem ji později ujistil, že si to můžeme dál říkat, ale nenápadně. Od té doby, kdykoli jsme chtěli tomu druhému říct, že ho máme rádi, jsme si třikrát stiskli ruku. Byl to náš tajný kód.

Jako by byl ten chromozom, který měla Maya navíc, naplněný láskou. Tak přeplněný láskou, že ji ze sebe často mívala nutkání vykřičet, jako by ji v sobě nedokázala udržet. Prostě z ní láska musela ven jakýmkoli způsobem, v jakémkoli tvaru a podobě. Takové to ale asi je, když někoho milujete – tolerujete jeho vady, i ty sebehlasitější.

Dveře za námi se rozevřely a dav se utišil. Hector Bias odhodlaně vykročil uličkou a za ním celá rada. Hector byl vysoký, mohutný muž, který se nesl jako vůdce, jímž také byl. Měl zlaté kadeře a křišťálově modré oči, jimiž jako by do vás viděl. V těch několika případech, kdy se mnou mluvil, jsem se jen silou vůle nutil jeho pohled opětovat. Pod tíhou jeho pohledu jste si připadali podřadní – jako kdybyste si nezasloužili hledět na někoho tak krásného.

Dveře se za ním zavřely a já se zklamaně zamračil. Copak dneska nepoznáme jeho novou ženu?

Pohlédl jsem dopředu, kde Hector zaujal místo za pultíkem, zatímco čtyřčlenná rada se posadila za ním. Rozhlédl se po nás s výrazem, který mě přinutil se hrdě narovnat. Cítil jsem, že táta za mnou udělal totéž. Jednoho dne se posadím na pódium za Hectorem a zaujmu místo člena rady. Cítil jsem, jak mi žilami proudí odhodlání.

Hector pomalu pozvedl paže a sálem zaburácel jeho hlas: „Pohleďte na požehnanou. Má nevěsta a vaše matka. Eden!“

Dva radní vstali a vrátili se dlouhou uličkou k velkým dřevěným dveřím. Každý z nich vzal za kliku jednoho křídla a dveře rozevřeli dokořán. Jako jeden muž jsme se otočili a opět se rozhostilo naprosté ticho. Projel mnou pocit, jejž jsem nedokázal vysvětlit – podivná směs strachu a štěstí.

Všichni znehybněli.

Náhle dovnitř zavanul vítr a přinesl s sebou suché listí, jež protančilo uličkou a usedlo na zem. Zároveň se rozezněla zvonkohra, která visela před chrámem, jako by až do tohoto okamžiku celý svět tajil dech.

Natáhl jsem krk, abych viděl, na co se všichni dívají, a právě tehdy jsem ji spatřil – uličkou pomalu a s vyděšeným výrazem ve tváři kráčela holčička, ještě drobnější než Maya. Při pohledu na ni jsem vytřeštil oči. Měla bílé krajkové šaty – jako maličká nevěsta – a po zádech jí spadaly světlounce blonďaté vlasy. A její tvář… Při pohledu na její překrásný obličej se mi rozbušilo srdce. Rty měla plné a růžové a lehounce se jí třásly. Očima těkala všude kolem sebe. Náhle se zadívala přímo na mě. Zatajil jsem dech. Neuhnul jsem pohledem a jen jsme se na sebe dívali. Po chviličce se však odvrátila a kouzlo se zlomilo. Když prošla kolem mě a já viděl už jenom její záda, dlouze jsem vydechl.

Podivný instinkt mi napovídal, abych se za ní rozběhl a chytil ji za ruku. Najednou jsem si uvědomil, že ještě pořád držím za ruku Mayu, a to tak pevně, až se na mě sestřička mračila. Uvolnil jsem stisk, omluvně se na Mayu usmál a opět se zadíval na dívku, která nyní stála na pódiu vedle Hectora.

„Mí milovaní,“ oslovil nás Hector, oslnivě se usmál a opět zvedl paže. „Dnes je velkolepý den. Dnes nám požehnali bohové.“ Rozhlédl se po nás. „Dnes všichni poznáte Eden.“ Uchopil holčičku za ramena a postavil se za ni.

Zmateně jsem se zamračil a zaklonil hlavu, abych viděl na tátu a poté i na mámu. Oba se potěšeně usmívali, a tak jsem jejich úsměv napodobil a otočil se opět k pódiu, na němž stáli Hector a holčička, požehnaná, Eden. Podle všeho jsem byl z naší rodiny jediný, kdo se domníval, že se jedná o zajímavý zvrat.

Hector pokračoval: „Vím, že jste nejspíš překvapeni, že je vaše matka tak malá a mladá. Když jsem ji poprvé uviděl a spatřil její znamení, byl jsem stejně překvapený jako vy.“ Sklopil zrak k Eden, jež se vykulenýma očima rozhlížela po chrámu, a pobídl ji k židli uprostřed mezi členy rady. Způsobně se posadila a ruce sevřela v klíně – asi se jí trochu třásly, ačkoli z mého místa to bylo těžké říct. Krajkové šaty se jí rozlily po podlaze.

Hector se k nám otočil a opět promluvil, a tak jsem od Eden s námahou odvrátil zrak. Hector se se zamyšleným výrazem vrátil za řečnický pult. „Cesty bohů nebývají vždy jasné – občas mohou být nepředvídatelné, ne vždy pochopitelné. A přesto bohové vědí vždy vše nejlépe, je to tak?“

„Ano, otče,“ odpověděli jsme sborově.

Hector přikývl, ležérně se opřel předloktími o pultík a propletl prsty. „Ano, bohové vždy vědí vše nejlépe a bohové nám vždy dají, co potřebujeme. A tak toho dne, kdy jsem spatřil Eden a všiml si na jejím rameni znaménka, jež podle předpovědi dokazuje identitu mé požehnané – ztělesnění dokonalé rovnováhy a harmonie – vrátil jsem se do svého příbytku a modlil se k bohům. Jak je to možné? Jak je možné, že požehnaná, má nevěsta, má žena, ta, jež nás dovede do Élysionu, jak je možné, že je teprve dítě? Mí milovaní, ptal jsem se bohů na totéž, na co se zcela jistě ptáte i vy.“

Hector zvedl ruce a udeřil dlaněmi do pultu, až jsme sebou všichni trhli. Zvýšeným hlasem pokračoval: „Toho večera jsem se modlil k bohům. Prosím, ukažte mi cestu! Nedopusťte, abych zklamal své následovníky. Mí milovaní jsou tím jediným, pro co žiju!“ Mírně, jakoby přemožený emocemi, sklonil hlavu, a když ji opět zvedl, leskly se mu oči.

„Tu noc jsem plakal a modlil se. A nakonec… nakonec krátce po rozbřesku mi bohové našeptali.“ Hector se rozhlédl po sálu. Zatajil jsem dech a čekal, až se dozvím, co mu bohové pověděli. Určitě to muselo být něco dobrého.

„‚Ona je ta pravá,‘ pověděli mi. ‚Jmenuje se Eden a je vyvolená.‘“

Odmlčel se, opět se po nás rozhlédl, poté se otočil a natáhl paži k Eden, jako by nám ji opět představoval. Poté se k nám znovu obrátil.

„A tak s námi přišla žít. Dítě, jež bývalo sirotkem, samotným na celém světě. Až dosáhne osmnácti let věku, stane se mou milovanou, mou jedinou nevěstou. A jak se píše v proroctví, budeme spolu žít jako muž a žena dva měsíce a šest dní. Poté přijde obrovská potopa, jež zničí zem a všechny lidi a zvířata a my, požehnaní bohy, se přeneseme na široširé pláně élysionské, kde nebude bolesti, nebude utrpení a nikdy nebude slz.“

Zamrazilo mě jako pokaždé, kdy Hector mluvil o velké potopě a naší cestě do Élysionu. Akorát že teď už jsme věděli, kdy se to stane, a teď už jsme věděli, že velká potopa nastane až za mnoho let – protože Eden nemohlo být víc než osm… spíš bych řekl, že sedm. Byla tak maličká. Z ramen mi spadlo napětí.

„Eden bude během všech schůzí v chrámu sedět na čestném místě a bude s ní zacházeno s úctou a láskou. Prosím, přivítejte ji s hlubokým obdivem, jejž si zaslouží.“

Všichni jsme padli na kolena a sklonili hlavu, jen máma si posadila Mayu na klín, protože Maya nemohla ohnout nohu. Klečeli jsme několik minut, poté nás Hector vybídl: „Povstaňte!“ a my jsme ho poslechli. Koukl jsem na Eden. Rozhlížela se kolem, teď už zvědavě, ne vystrašeně.

Přemýšlel jsem, jaké to je tam, odkud pochází. Zajímalo by mě, jestli žila v domě, nebo bytě. Jestli někdy jedla kostky cukru a pila coca-colu. Kéž bych s ní mohl mluvit a na všechno se jí zeptat. To však samozřejmě nebylo možné.

Hector opět začal mluvit a já tu přitom myslel na kostky cukru a coca-colu.

„Jako by Edenina přítomnost nebyla už tak dost velké překvapení, mám pro vás v tento nádherný den ještě jedno.“ Odmlčel se. „Na svých cestách jsem potkal také Teresu. Tereso, milovaná, předstoupila bys, prosím?“

Hubená žena s hnědými vlasy a propadlými tvářemi vstala a vydala se k Hectorovi, jenž nás zahanboval už jen svou přítomností. Teresa se k němu připojila, rozpačitě se rozhlédla po shromáždění, sklonila hlavu a zadívala se do země.

„Před svým příchodem vedla Teresa hříšný život,“ pověděl nám Hector a jako stižený nezměrným smutkem zakroutil hlavou. „Našel jsem ji v jedné uličce mezi domy, kde výměnou za peníze nabízela zvrhlé uspokojení sexuálních choutek.“ Několik lidí pobouřeně syklo a jiní zalapali po dechu. Teresa jako by se schoulila. „Od svých šestnácti let se prodávala, aby měla peníze na drogy. Nyní je jí třicet šest.“

Hector se postavil za ni. Tyčil se nad ní a otcovsky ji chytil za ramena. Pustil ji, obešel ji a kráčel ke straně pódia, na němž stálo na podstavcích několik váz s květinami. Z jedné kytice opatrně uštípl dokonale bílý květ lilie a vrátil se s ním k Terese.

Oči mi zabloudily k Eden, jež sledovala každý Hectorův krok. Ruce měla stále složené v klíně a podle všeho se už přestala třást.

Hector se před nás postavil, pohlédl na dokonalý liliový květ, zvedl si ho k nosu a zhluboka se nadechl jeho vůně. Zavřel oči a zaklonil hlavu.

Několik okamžiků tam jen tak stál. Opět otevřel oči a došel k Jeffreymu Parkerovi v první řadě, jemuž podal lilii a přikývl. Jeffrey mu přikývnutí opětoval a předal květ muži za sebou.

Všichni jsme mlčky sledovali, jak si všichni přítomní muži předávají květ, který se po nějaké době vrátil dopředu. Hector došel k Borisi Friedmanovi v první řadě a lilii si od něj převzal.

Smutně na květinu pohlédl. Byla pomačkaná a ohmataná, jeden okvětní plátek visel zplihle, jako by měl každou chvíli odpadnout. Byl na ni opravdu smutný pohled. Hector si květ opět zvedl k nosu, přičichl a zamračil se, jako by jeho vůně zmizela.

Upřeně pohlédl na Teresu a poté opět na lilii.

„Kdo by nyní tuto lilii chtěl?“ zeptal se tiše. „Kdo by toužil po použité květině předávané z ruky do ruky?“ Natáhl paži s lilií a tázavě se rozhlédl.

Terese stekla po tváři jediná slza a s očima upřenýma do země se kousla do rtu.

Bylo mi už deset let, a tak jsem rozuměl, co to přirovnání znamená. Věděl jsem, že tou využitou lilií je Teresa, na níž bylo poznat, že to také dobře ví. A nikdo na celé širé boží zemi doopravdy nechce být využitou lilií, přestože jeho chování dokládá pravý opak, nebo aspoň takhle mi to máma vysvětlila, když jsem se na to zeptal poprvé.

„KDO BY CHTĚL TAKOVOUTO KVĚTINU? KDO BY V NĚČEM TAK ŠPINAVÉM A  ZNEUCTĚNÉM MOHL NALÉZT NĚCO KRÁSNÉHO?“ zahřímal Hector, až mu z úst odletovaly sliny. Všichni jsme na něj hleděli uchváceni jeho silným hlasem.

Teresa vzlykla. Tento projev jsem však slyšel už mnohokrát, a ačkoli mě pokaždé strhl, stejně jako ostatní jsem jen čekal.

„Kdo?“ zeptal se Hector už o něco tišeji. „Kdo?“

A to bylo naše znamení.

„Ty, otče! A my též, otče!“ zvolali jsme radostně.

Teresa zvedla hlavu a jako omráčená se rozhlédla kolem sebe. S pusou dokořán a vykulenýma očima se zadívala na Hectora, jenž k ní vykročil.

„Přesně tak, má milovaná. Já to dokážu. My to dokážeme. Všichni tě můžeme milovat, naše květino. Tady, s námi, tě čeká nový život. Tady najdeš rodinu, najdeš tu smysl života. Sem patříš.“ Poté zpoza zad vytáhl lilii, stejně dokonalou jako v okamžiku, kdy ji utrhl z vázy. Novou, svěží a překrásnou.

Tuhle část jsem měl vždycky nejraději, pokaždé mě z ní zamrazilo po páteři. Připadalo mi to jako zvrat v příběhu, po němž se vám rozbuší srdce, a hned o tom chcete všem povědět. Akorát že když Hector přivedl na pódium někoho nového, zvrat nastal v jejich životě, jenž se v tu chvíli obrátil k lepšímu. To se obvykle všichni rozbrečeli a byli štěstím bez sebe.

Jak jinak.

Teresa zalapala po dechu. Bylo na ní poznat, že se cítí stejně jako všichni před ní. Rozplakala se, až se jí po tvářích koulely slzy.

Hector ji objal, přivinul si ji k sobě a při tom pořád dokola opakoval: „Dokážu, dokážeme, má lásko.“

Hector se rozhlédl po shromáždění, pak upřel oči na mě. To byl signál, abych mu přinesl vodu.

Táta spustil paže z mých ramen. Vydal jsem se k mramorové míse s vodou v zadní části chrámu. Naplnil jsem kalíšek stojící na jejím okraji a prošel uličkou ve středu sálu až k Hectorovi.

„Můj vodonoši,“ oslovil mě Hector s úsměvem. Hrdě jsem se usmál, podal mu kalich a se skloněnou hlavu a sepjatýma rukama jsem ustoupil stranou.

Hector dal Terese napít očistné vody. Aniž bych zvedl hlavu, stočil jsem pohled na Eden po své pravici. Chtěl jsem si ji nenápadně prohlédnout. Střetli jsme se očima. Bez mrknutí na mě zírala. Odvrátil jsem se, rty mi však zacukaly v úsměvu, a když jsem se na ni opět odvážil podívat, i jí hrál na rtech nesmělý úsměv.

Přinutil jsem se odvrátit zrak. Hector mezitím Teresu objal a kalich mi vrátil. S mávnutím ruky nám představil Teresu, jež se už zářivě usmívala a otírala si slzy.

A tak se z Teresy stal úplně nový člověk a byla přijata do naší rodiny stejně jako mnoho jiných před ní. A ačkoli my jsme se s Mayou do této komunity narodili, matka říkala, že ti, kteří si nás zvolili dobrovolně, jsou výjimeční. Říkala, že je k Hectorovi dovedli sami bohové, ale že se oni sami rozhodli, zda ho budou následovat.

Vrátil jsem se ke své rodině a pak už jsme všichni mlčky vyšli z chrámu. Čekala nás příprava večeře. Kráčel jsem za rodiči a ještě naposledy jsem se ohlédl, a ačkoli mi ve výhledu bránili lidé, kteří šli za mnou, stejně se mi podařilo několikrát Eden zahlédnout. Přemýšlel jsem, jestli je možné, že se za mnou také dívá.

2. kapitola

Calder – 12 let

Prašná cesta byla příkrá a úzká, avšak konečně jsem se dostal skoro až na dno rokliny, kam nedosahovaly sluneční paprsky, a na obličeji jsem ucítil chladnější vzduch. Vydechl jsem úlevou. Byl leden a denní teploty dosahovaly jen zhruba ke dvaceti stupňům. Dokud se ale budu pohybovat dostatečně rychle, bude příjemně i ve stínu.

Cesta byla sice náročná, vyrážel jsem na ni však dvakrát týdně a rád, protože jsem měl za úkol nabrat očistnou vodu, již jsem podával v chrámu. Co nejrychleji jsem sešel zbytek pěšiny, na některých místech jsem prakticky běžel, jenom abych mohl u pramene strávit o to víc času. Občas mě doprovázel Hector, jenž chodil vodě požehnat, ačkoli ve skutečnosti nám ozdravnou vodu darovali sami bohové, abychom byli očištěni, až přijde velká potopa. Právě tato očista dodávala našim tělům rovnováhu a pomáhala zahánět zlo a pokušení.

Kdykoli se někdo zranil nebo onemocněl, přinesl jsem mu očistnou vodu, protože nemoc je především výrazný stav nerovnováhy, nebo tak to aspoň říkal Hector. Také říkal, že ačkoli nám bohové darovali vodu, která s nemocí a zraněním pomáhá, jde především o vůli samotných bohů, zda se dotyčný uzdraví. Někdy nemocného uzdravili, a jindy, jak dodával Hector, to nebyla jejich vůle a my jsme se s tím museli smířit a nevyptávat se proč. Neměli jsme právo to vědět, nebo aspoň prozatím ne.

Právě to byl případ Mayi. Rodiče mi říkali, že když spatřili její deformovanou nohu a všimli si, že i rysy v obličeji má jiné, kapali jí do pusinky ozdravnou vodu, avšak bohové ji z důvodů, jež znali jen oni sami, nechali takovou, jaká je, protože jí voda nepomohla.

Na druhou stranu loni v létě jsem podal vodu Franklinu Masseymu, který se lámal v pase mučivou bolestí v břiše, a ještě téhož dne náhle vstal zcela uzdraven. Člověk nikdy neví.

Asi je pravda, že nikdy nevíte, z jakých důvodů bohové jednají, jak jednají, protože pokud vím, Franklin Massey je starý bručoun, který se celé dlouhé dny na všechny akorát mračí. Zato Maya byla od narození jako sluníčko. Kdybych měl v Élysionu moc já, takhle by to nefungovalo. Rozčilovat se ale asi nemělo cenu, protože v Élysionu nejsou nemoci. Maye budou nohy i mysl fungovat stejně jako ostatním. Při té představě jsem se pousmál.

Byl jsem ovšem přesvědčený, že voda je opravdu kouzelná, protože kdykoli jsem se jí napil, zmocnil se mě takový mír a štěstí a hned jsem se cítil očištěn a posilněn.

Zabočil jsem a před sebou jsem konečně spatřil pramen. Voda byla křišťálově modrá a jiskřivá a kolem ní rostla zeleň. Pokaždé mě tenhle kousek ráje uchvátil, až jsem dlouhou chvíli jen stál a obdivoval ho.

Plátěnou tašku, v níž jsem nesl nádoby na vodu, jsem položil na zem, lehl si na záda, propletl prsty za hlavou a vzhlédl k modré obloze, jež se zvedala vysoko nad stěnami rokliny. Všechno kolem mě bylo tak velkolepé a překrásné, plné barev a světla. Nedovedl jsem si představit, jak by Élysion mohl být ještě krásnější než cokoli, co bohové stvořili tady na Zemi.

Zatímco jsem tam jen tak ležel, všiml jsem si křoviska, které jako by někdo rozhrnul. To tu předtím nebylo. Zamračil jsem se. Zvědavost mě donutila vstát a dojít k té podivné mezeře. Za ní jsem spatřil škvíru mezi skalami, které jsem si doteď nevšiml, protože ji zakrývaly keře.

Napravo ode mě mezi dvěma balvany něco upoutalo moji pozornost. Když jsem přistoupil blíž, všiml jsem si, že tu někdo něco napsal do hlíny a že v místě, kde se balvany dotýkaly a vytvářely tak přístřešek, leží na malé dece několik hraček.

Zaraženě jsem naklonil hlavu. Dvě panenky, plastový čajový servis a růžový koník. Zvláštní.

Stočil jsem pohled od hraček k hlíně před nimi. Z nalámaných větviček tam bylo vyskládáno jméno „Eden“.

Napadlo mě, že děti radních se můžou chovat podobně. I od nich se držela dál – nebyla jen další obyčejné dítě, a zároveň nebyla ještě manželkou, spíš podivnou směsí obojího, a ne jednou z „nás“.

Zamračila se, kousla se do rtu a zavrtěla hlavou. Ne.