Krásy a zvieratá

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Soman Chainani

Krásy a zvieratá – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Ďalšie knihy
od Somana Chainaniho

Škola dobra a zla

Škola dobra a zla 2:
Život bez princov

Škola dobra a zla 3:
Posledný a naveky

Škola dobra a zla 4 – 1. časť:
Výprava za slávou

Škola dobra a zla 4 – 2. časť:
Výprava za slávou

Škola dobra a zla:
Príručka pre navekáčov a nikdáčov

Červená škola

Pre Mariu Tatarovú,

ktorá otvorila dvere…

Červená čiapočka

V prvý jarný deň vlci zožerú najkrajšie dievča.

Dajú mestečku na známosť, ktoré dievča chcú, keď na dverách jeho domu zanechajú hlboký škrabanec a vymočia sa na schody. Vlkov nikto nevidí, tak ako nikto nevidí rosu, skôr ako zmáča trávu. Keď zovretie zimy poľaví, mestečko si myslí, že je kliatba zažehnaná, a nechá sa zlákať milosrdenstvom jari. No potom sa objaví znak. Občas uplynie niekoľko týždňov, inokedy zopár dní pred tým, ako dievčinu zožerú, lebo vlci sa pri výbere koristi riadia vlastným časom. No len čo si dievča vyberú, je ich. Ani dieťa, ani rodina s tým nič nenarobia. V prvý jarný večer vlci zavyjú, aby im priniesli večeru, a mestečko nešťastnicu odvedie na okraj lesa a pošle ju k nim. Keby ju neodovzdali, prihodilo by sa niečo oveľa horšie než smrť pekného dievčaťa, hoci vlastne nikto nevie, čo horšie by sa stalo. Onedlho sa z útrob lesa ozve druhé zavytie: tichšie, uspokojené, vlčia hostina sa skončila. L’udia sa rozídu. Dievča upadne do zabudnutia. To je cena za nerušený život.

No jar číha.

Prejde ďalší rok.

Domy sa chvejú napriek matnej žiare zapadajúceho slnka a hojnosti rozvoniavajúcich pukov. Matka s otcom sedia s popraskanými perami a ohryzenými nechtami, pozorujú dcéru, ktorá obhrýza posledné kúsky mäsa z kosti, končeky jej gaštanových vlasov sa dotýkajú mäsovej šťavy na tanieri. Nemysleli si, že s ňou budú starosti, keď sa narodila s chudučkými rúčkami a nožičkami, s trochu rozpľašteným nosíkom a hnedou sedliackou pokožkou. Bola nejasným odrazom svojich tvorcov. Boli presvedčení, že ju budú mať na celý život. No krása, podobne ako vlci, si dlho vyberá a v matkinom srdci postupne vyklíči mrazivá hrôza. Dcérine oči sa zmenili na žiarivé zafíry, jej pokožka sa leskne ako med a jej krk ladnosťou pripomína labutí…

No napriek tomu ju znak na dverách prekvapí. Pridlho bola obyčajná. Krása prišla ako choroba. Nemá žiadny význam, je ako farba, ktorú treba olúpať. Umrieť pre takú malichernosť…

Hlúpe zvery.

Nestráca čas strachom.

Na svojej strane má cnosť.

Načiahne sa za nožom na stole, za tým, ktorým jej otec odkrojil mäso. Keď ho utrie, po oceľových zuboch stečie masť a pofŕka jej červený plášť, ktorý si na túto príležitosť ušila. Je červený ako krv, žiarivý ako oheň. Koleduje si o to, keď ide takto oblečená do lesa. No pred vlkmi sa nedá skryť. Tak nech je to aspoň rýchle.

Nôž ju ťaží v ruke.

Kam si ho schová?

Potrebujem košík pre starú mamu, vyhlási.

Mama nepovie nič.

Otec ďalej je.

Dom starej mamy je za riekou, povie dievča. Ozvem sa, keď budem v bezpečí.

Mama sa postaví, so zadržaným dychom ukladá do košíka tvrdé rožky, nahnité ovocie, prezretý syr. Otec sa pozrie na manželku. Plytvá jedlom na beznádejnú cestu. No nebude sa s ňou hádať. Dnes večer nie. Okrem toho je jeho dcéra rovnako tvrdohlavá ako matka jeho manželky, ktorá očakáva košík s jedlom aj od hosťa na úteku pred vlkmi.

Slnko pohasne v zúrivej žiare ako oheň udusený v hrsti. Z lesa sa ozve vlčie vytie.

Teraz sa dievča prvý raz zľakne.

Doteraz si myslelo, že ich nejako porazí. Človek proti zvieraťu. Dobro proti zlu.

No je to ich pieseň, ktorá v nej čosi prebudí – počuje žalostný spev plný sebaľútosti, akoby si nemohli pomôcť. Sú väzňami svojej prirodzenosti.

A dobro nie je zbraň proti posadnutým.

No napriek tomu vstúpi do lesa pokojná.

Obyvatelia mestečka ju odvedú na okraj, je tam každý muž, žena a dieťa a so zopätými rukami, akoby sa modlili za jej dušu, čakajú, kým zájde hlbšie. Pravda však je, že tam stoja, aby jej zabránili vrátiť sa.

Pod topánkami jej praskajú konáriky. Pred ňou sa otvára neistá cestička, trasa dievčat poslaných na smrť. Pamätá si ich. Narodili sa krásne, narodili sa poznačené, nenápadne chodili po meste a vyhýbali sa pohľadom tých, ktorí ich nakoniec obetovali. Vedeli to, jej sestry to vedeli. Dávno predtým, ako prišli vlci. Vedeli, že sú mäso.

Cestička sa zúži, driapu ju konáre stromov. Je zvyknutá na nepriechodné cesty. Netrpia len krásky. Vlci poznačia aj ostatné dievčatá. Tie, ktoré si nevyberú. Chlapci sa medzi nimi prehrabú ako zvyškami jedla. Preto každá vydatá žena bez námietok upratuje po mužovi. Má šťastie, že žije, hovorí jej chlap svojím štekaním a vrčaním. Má šťastie, že jej krása nebola hodná zverov. Jej mama bola jednou z nich. Otec si ju vybral z kopy odvrhnutých. Dievča to videlo v jeho tvári. Všetci muži celý život túžia po nedosiahnuteľnej žene. Po dievčati, ktoré zhltli vlci. A tak uviazli s druhou najlepšou. Preto jej otec nikdy nie je šťastný. Ona by sa vydala za niekoho veľmi podobného.

Teraz sa to však nestane.

Nech sa odteraz prihodí hocičo, jej život sa zmení.

No iný život má svoju cenu.

Musí prejsť cestičkou medzi životom a smrťou.

Nôž je ukrytý v košíku. V jej očiach je ukrytá striebristá iskra. Nech prídu. A práve vtedy sa vykradnú z temnoty ako hmla a zahatajú koniec cestičky. Kmeň beztvarých tieňov ako džinovia, ktorých privolalo želanie. No prezradia ich oči, kruté žlté polmesiace staré ako sám čas. Natiahne si červenú kapucňu na hlavu ako brnenie, ustúpi…

Uväzní ju mesačný svit, tá fakľa lesa.

Krúžia okolo nej. Chlapci v čiernych kožených nohaviciach s nahými hruďami. Na predlaktiach im vystupujú žily. Na chvíľu jej napadne, či to nie je nejaká lesť. Možno nikdy nejestvovali žiadni vlci, len chlapci, ktorí si vybrali dievča pre seba. Aby sa stalo jednou z ich rebelského kmeňa. Aby sa stalo princeznou stratených princov… No teraz vidí sliny v kútikoch ich úst, ochlpenie na bruchách. Zacíti divoké pižmo.

Toto je ten problém s vlkmi. Sú prefíkaní podvodníci. Dokážu zmeniť podobu, aby vás privábili. Nestačí im zabiť vás. Najprv sa s vami chcú pohrať.

Vyber si, povie chlapec s tmavými vlasmi a dlhými tesákmi. Jeho slová sú mokré od slín, no zároveň bolestné. Nezvyčajná prosba.

Potom zbadá hlad v jeho očiach. Vo všetkých očiach.

Zrazu pochopí.

Musí si vybrať, ktorý vlk ju zožerie.

To je ich hra.

Pristúp na ich hru, pomyslí si.

Nepomôže jej, ak sa bude vzpierať hre. Prežije, len ak ju vyhrá.

Neponáhľa sa, každého si poriadne obzrie, a pritom nenápadne strčí ruku do košíka a šmátra po noži. Vidí ich štíhle telá a trčiace rebrá, akoby sa celý rok postili a čakali len na túto chvíľu. No jeden z nich je iný. On, vodca svorky, sa schováva v tieňoch s rukami založenými na statnej hrudi. Nepôsobí vyhladovane, len znudene. Má pokožku bielu ako perla a tmavé, neposlušné kučery. Vyzerá ako amor. Krásou sa mu nevyrovná ani jeden z jeho spoločníkov, preto vie, že si vyberie jeho, ako si ho doteraz vybrala každá. No ona preňho nie je žiadna výhra, hovorí jeho pohľad. Vidí v jej vnútri škaredé káčatko, krásu nájdenú, nie zaslúženú. Práve preto mu nebude veľmi chutiť. Zvoľ si niekoho, vraví jej. Ja už som sýty. No nemá to zmysel. Lebo on je stelesnením krásy. Vie, že si ho aj tak vyberie.

A ona to spraví.

Choďte, prikáže ostatným.

Zakvília, ale nenamietajú. Odkrívajú medzi stromy.

Im ostanú zvyšky, oznámi jej.

Sú sami. Poobzerá si ju. Chladné žlté oči sa rozohrejú dozlatista. Bledé líca zružovejú. Po odchode ostatných chlapcov si ju znova premeria. Stojí vzpriamene. Zbiehajú sa mu slinky.

Potom si všimne jej ruku v košíku.

Dievča zovrie nôž.

Buď si zbraň nevšimol, alebo sa jej neobával.

Len si poslúž, povie. Urob si piknik. Aspoň budeš vykŕmenejšia. Budeš chutnejšia.

To nesiem sestre, povie dievča. Býva za riekou. So starou mamou.

Chlapec zastrihá ušami.

Rieka je mimo nášho teritória. Nepoznám dievčatá, ktoré tam žijú, prizná. Stavím sa, že sú len kosť a koža.

Mýliš sa, vzdychne si dievča. Moja sestra je krajšia než ja.

Ružové fľaky na jeho lícach sa rozrastú. Mladšia či staršia?

Mladšia.

Za riekou? Kde?

Dievča sa zachichoce. To ti teda rozhodne nepoviem!

Vrhne sa na ňu, zdrapí ju za krk. Dom tvojej starej mamy. Kde je? Oči má podliate krvou, z pier mu prská pena. Povedz mi to.

Inak čo? Zožerieš ma? spýta sa dievča. Aj tak to urobíš.

Zdvihne ju do vzduchu, nad svoje uslintané čeľuste, akoby sa ju chystal zožrať na jeden hlt. No neslintá kvôli nej.

Povedz mi to a ja ťa pustím na slobodu.

Dievča sa nad tým zamyslí. A tvoji priatelia?

Budú ma nasledovať vo chvíli, keď sa rozbehnem. Utekaj domov vybozkávať mamičku a otecka. Povedz mi to, skôr ako si to rozmyslím.

Dievča je chvíľu ticho. Vlci klamú.

Tak ako namyslené dievčatá, zavrčí a zatne jej pazúry do krku. Možno si si to vymyslela, aby som ťa pustil.

Po krku jej steká krv. No to ho nezastaví. Nič ho nezastaví. Prinúti ju, aby mu to povedala, a nezáleží na tom, aké spôsoby mučenia bude musieť vymyslieť.

Nasleduj rieku po jej východnom brehu, povie. Jej hlas je pridusený šepot. Uvidíš vŕbový háj. Prejdi na druhú stranu a v údolí uvidíš chalúpku.

Hodí ju na zem, potom si nad ňu kľakne a položí ruky na zem. Tvár a hruď má čoraz chlpatejšie, jeho hlas znie ako horúce syčanie. Ak tam nie je, nájdem ťa a vytrhám ti všetky kosti. Mamičke a oteckovi tiež.

Sekne jej pazúrmi po líci, aby ju poznačil.

Potom sa rozbehne.

Čoskoro začuje dupot prekvapených vlkov ženúcich sa za svojím vodcom.

Úľava.

S obrovskou úľavou sa náhli preč. Nie preto, lebo je voľná. Cíti úľavu, lebo viac nie je krásna, má porezané líce, znak dievčaťa, ktoré zišlo z cesty. Vie si predstaviť, ako by sa tvárila mama s otcom po jej príchode. Najprv radosť, potom ľútosť, pretože kto by chcel také dievča – mala byť milodar mesta, pokorná obeta, no bola príliš svojhlavá, aby zohrala svoju rolu. Zlé dievča, šepkali by si. Porušilo pravidlá. Iné dievčatá by mohli spraviť to isté. Nie, nie, nie. Je lepšie, ak ich zožerú vlci. Aj mama s otcom by súhlasili. Lenže ona nejde za mamou a otcom.

Dom starej mamy leží kúsok na západ. Vlci, pravdaže, bežia rýchlejšie, ale poslala ich na východ a okolo rieky, čo ich spomalí, aj keby bežali zo všetkých síl. Prediera sa pomedzi stromy, zamotáva sa do tmy, ale strach z nej vyprchal. Stihne sa podiviť nad lesom okolo seba – nad konármi stromov ako nože, nad nežnými bozkami podrastu, nad žmurkajúcimi drahokamami očí v temnote. Vlkom nestačí vládnuť tomuto kráľovstvu, do ktorého sa narodili, pomyslí si. Chcú viac. Utrpenie nevinných. Vzrušenie z pocitu, že majú nárok na všetko. Drancovanie niečoho, čo im nie je súdené mať.

Opatrne, pripomenie si, keď zbadá, že spomalila. Vyhladovaný muž je rýchlejší, než dievča predpokladá. O chvíľu začuje žblnkanie vody. Rieka do nej nežne naráža, kým sa brodí k plytčine. Do kapucne sa jej zachytia ryby, ktoré musí vyslobodiť. Za lieskovým hájom a lúkou papradia sa na čistine posiatej červenými rastlinami nachádza stará drevená chalúpka. Jej dve malé okná zaliate mesačným svitom sú ako žiariace oči, odkvapy obrastené sivým lišajníkom pripomínajú srsť. U starej mamy bola niekoľko ráz a naposledy to bolo veľmi dávno, ale pamätá si cestu ako mačka, ktorá vždy trafí domov.

Klop, klop.

Klope potichu pre prípad, že by vlci mali špehov.

Klop, klop.

Dvere sa otvoria.

Stojí v nich stará mama, jej tvár ako vysušená slivka, žlto-čierne vlasy ostrihané nakrátko. Pod okom má hrubú jazvu, ústa skrivené. Pozrie sa na vnučku, ovonia rany na jej líci.

Poď ďalej, povie.

Nasledujte uslintanú stopu cez vŕbový háj.

Vlci obkľúčia dom, chrbty ohnuté, zuby vycerené, bažia po zvyškoch, ktoré im sľúbil ich vodca. Sú unavení, nahnevaní, že sa museli vzdať dobrého jedla. Keby mali chrbtovú kosť, vzbúrili by sa.

Vodca sa nenáhli, postaví sa na zadné, otrasie zo seba zem a jeho srsť zmizne. Prehrabne si anjelsky kučeravé vlasy a pristúpi k dverám ako dokonalý džentlmen.

Dvere sú otvorené.

Svižne vstúpi. Jeho bledé, chlpaté chodidlá škriabu po podlahe. Nie je zvyknutý namáhať sa, aby sa navečeral. Nie je zvyknutý chodiť vzpriamene. No je v tom vzrušenie. V predstieraní, že je krotký.

V izbe bdie plápolajúci oheň, prská naňho iskry, puk, puk, puk. Dom je starý a zatuchnutý, nič, čo by stálo za povšimnutie. Stará, hrubá metla. Hodiny s modrým vtáčikom tikajú mimo rytmu. Na hojdacom kresle je dekou zakrytá nejaká kopa. Prázdny košík na stole. Niekoľko syrových omrviniek.

No posteľ v rohu je čerstvo prezlečená a plná. Je v nej postava zahalená mliečnobielymi závojmi.

Kto je to? opýta sa postava.

Tvoj princ, odpovie vlk.

Poď bližšie.

Poslúchne, zbiehajú sa mu sliny.

Prečo… máš takú vráskavú pokožku? spýta sa.

Bosorácka kliatba. Aby som ukryla svoju mladosť a krásu. Poď bližšie.

Prečo máš také zahmlené oči? opýta sa.

Aby som lepšie videla do duše svojho princa. Poď bližšie.

Prečo máš také zošúverené pery? chce od nej vedieť vlk.

Aby som mohla lepšie pobozkať svojho princa a zrušila kúzlo.

Závoje spadnú.

Chlapec pobozká pery starej mamy, nevie sa dočkať odmeny.

No kliatba nezmizla.

Namiesto toho zapraskali staré kosti. Stará mama sa mu zachechce do tváre. Smeje sa a nedokáže prestať. Vidí, kým chlapec skutočne je. Nemohúcim zverom.

Oči mu stvrdnú. Vycerí zuby.

Maska pohaneného chlapca.

Stará mama vie, čo to znamená. Bude zabíjať a zabíjať, kým sa neopije krvou. Kým nezabudne, čo urobil. Jedným skokom je na jej posteli, pokožka zarastená srsťou, chlapec zmenený na vlka…

Mal skontrolovať hojdacie kreslo!

Nôž mu prebodne srdce, v šoku sa otočí k dievčaťu s kapucňou červenou ako krv. Je krajšie, než si pamätal.

Keď vykríkne, ostatní vlci sa vrútia dnu, ale sú príliš vyhladovaní, aby vládali bojovať. Stará mama ich pobije metlou, prásk, prásk, prásk.

Skazení premenenci popadajú na dlážku a so smrťou na jazyku zavyjú.

No víťazstvo a katastrofa často znejú rovnako.

Ďaleko od chalúpky ľudia začujú vytie a odídu z lesa, presvedčení, že ich obeta splnila svoj účel.

Každý rok je označená nová dievčina. Na dverách sa objaví varovný škrabanec.

V prvý jarný deň začuje volanie vlkov. Obyvatelia mestečka ju odvedú do lesa. Na rozlúčku pobozká mamu a otca. Zachveje sa, keď vojde do tmy. Kráča po chodníku, ako jej prikázali.

No na konci chodníka nie sú vlci.

Namiesto nich tam nájde dom plný dievčat, ktoré sú ako ona.

Krásky, ktoré sa vzdali krásy.

Stará žena ju odvedie k stolu.

Dievčatá sa zhŕknu okolo nej. Chytia sa za ruky. Sú svorka.

Starena sa na ňu usmeje spod červenej kapucne.

Aj ona bola kedysi dievča.

Všetky naraz zaklonia hlavy a zavyjú.

Snehulienka

Dievča sa vydá za slabocha.

Princ, ktorý sľubuje šťastný život, hovorí správne veci v správny čas. Primnoho ľudí vidí len jej pokožku a ako veľmi sa líši od bledých krásavíc v tejto krajine. Správajú sa k nej ako ku kusu uhlia, akoby bolo hriechom byť čierna. No vďaka princovi sa cíti krásna a tento pocit je niečo, čo doteraz nezažila. Keď si ju privezie do svojho hradu, prenesie ju cez prah do čistej a bielej spálne.

L’udia sú však podozrievaví. Tak ako aj princov otec. Jeho syn sa oženil s niekým, ako je ona, keď si mohol vybrať spomedzi toľkých iných? No všetci si svoju neľúbosť nechávajú pre seba. Lebo tak sa to sluší a patrí.

Kým neumrie kráľ.

Teraz je kráľom princ, jeho princezná je kráľovná. No ľudia nechcú, aby bola kráľovnou. Nevedia navždy udržať jazyk za zubami. Mladý kráľ cíti ich jed. Kráľovná tiež, no kráľ to berie osobne. Láska je preňho privilégium. Nie je zvyknutý o ňu bojovať. A tak to nespraví. Namiesto toho so svojou kráľovnou trávi málo času a radšej jej po celom kráľovstve zahýba s kráskami bledšími než ona.

Toto ľudí uistí.

Zúri zima, krutá a osamelá. Kráľovná sedí vo svojej komnate pri okne, vyšíva a sleduje, ako biele vločky vytvárajú nepreniknuteľnú, dusivú perinu. V okne pri nej sa usadí havran a okamžite sa na naňho vrhne sneh, ktorý zasýpa jeho pierka, kým sa nezmení na hrdličku. Kráľovná sa zachveje. Pichne sa ihlou do prsta a na vtáka kvapne krv.

Kiežby som mala dieťatko, pomyslí si. Dieťa, ktoré by som mohla ľúbiť. Biele ako sneh. Červené ako krv. Čierne ako havran.

A potom dá vtákovi bozk, aby spečatila svoje želanie.

Onedlho nato sa jej narodí dievčatko s havraňou pokožkou, s krvavočervenými perami a bielkami žiarivými ako čerstvý sneh.

Pomenuje ju Snehulienka a zasmeje sa.

Ach, ako ľúbi svoje dieťa, ktoré je presne také, aké si priala, hoci kráľ sa k dievčatku správa zle, lebo v ňom nenachádza nič, čo by mu pripomínalo seba. Presne tak sa k dieťatku správajú aj ľudia v kráľovstve. Vidia v ňom kliatbu. Kráľovná dcérku nespúšťa z dohľadu, chráni ju ako drahokam, lebo len ona dokáže svoje dieťa naučiť, čo to znamená byť milované.

No odrazu sa na kráľovnú vrhne choroba, tak ako sneh, ktorý pohltil havrana, a kým sa zima skončí, kráľovnej viac niet.

O rok neskôr sa kráľ ožení. Jeho manželka má pokožku bielu ako mlieko, hnedé husté vlasy a oči ostré ako zuby pasce na medveďa. Nová kráľovná neznáša Snehulienku, tú škvrnu na rodine, a tak z nevlastnej dcéry spraví slúžku a prikáže jej upratovať hrad. No nie je to preto, že by kráľovná túžila po vlastnom dieťati. Dieťa by ju mohlo pripraviť o mladistvý jas. Namiesto toho si na stenu v rozľahlej komnate, kde sa všetko ozýva, zavesí čarovné zrkadlo a každé ráno sa ho spýta:

Zrkadielko, zrkadielko, povedzže mi,

kto je najkrajší v tejto zemi?

Zrkadlo vždy odpovie:

Ty, kráľovná, si zo všetkých najkrajšia.

Oči jej zmäknú, pleť zružovie, pri uľavenom nádychu sa jej zdvihne hruď – tento pocit nazýva radosťou, lebo na chvíľu sú pravda a to, čo chce, aby bolo pravdou, jedno a to isté.

No Snehulienka rastie a s ňou rastie aj jej krása, hoci sa ukrýva na záchodoch a v kuchyniach pod bielou vrstvou múky a prachu. Jej macocha úplne zabudla na toto dievča, ktorému ukázala jeho miesto, no jedného dňa sa kráľovná spýta zrkadla:

Zrkadielko, zrkadielko, povedzže mi,

kto je najkrajší v tejto zemi?

Zrkadlo jej odpovie:

Moja kráľovná, myslíš si, že si najkrajšia zo všetkých,

ale Snehulienka je tisíc ráz krajšia.

Najprv si neveriacky odfrkne. Dievčisko ako Snehulienka predsa nemôže byť krásne! No potom si spomenie, že zrkadlo roky nazývalo najkrajšou zo všetkých kráľovnú, a ak mu verila vtedy, musí mu veriť aj teraz. Nikomu inému v kráľovstve by niečo také, pravdaže, nenapadlo. Že by Snehulienka mohla byť krajšia než ona? Krása sa na tomto svete riadi pravidlami. No čo ak Snehulienka tieto pravidlá poruší? Čo ak iní ľudia uvidia to isté, čo videlo zrkadlo?

Odvtedy nenávidí Snehulienku ešte viac, zdvojnásobí jej povinnosti, prinúti ju spať v skrini, pokarhá manžela vždy, keď sa na svoju dcéru pozrie. To jej však nestačí. Čím viac Snehulienku ponižuje, tým hlbšie sa v nej usádza vretenica závisti a žiarlivosti, akoby jej srdce vedelo niečo, o čom ona ani netuší, akoby sa snažila silou vôle potlačiť zákon mocnejší, než je ten jej. Dievča je slepou škvrnou v jej odraze. Vo dne, v noci kráľovná nemá ani chvíľu pokoja.

Leto premení palác na skleník. V horúčave jej nenávisť bujnie a obrastá tŕňmi. Nestačí, aby dievča otročilo skryté pred zrakmi. Teraz ho kráľovná ešte kope a posmieva sa mu, provokuje ho, aby sa vzbúrilo, aby ako mucha vletelo do pavúčej pasce. No dievča drží jazyk za zubami. Dokáže rozpoznať úhlavnú nepriateľku, keď ju vidí. Úhlavní nepriatelia využijú akúkoľvek zámienku, aby ťa zabili. Tvoj život z nich vyciciava moc. Už sa nedá ujsť. Osud ich dve zviazal: čím silnejšia je jedna, tým slabšia je druhá. A Snehulienka silnie každým dňom.

Zrkadlo to potvrdí.

Snehulienka je tisíc ráz krajšia.

Znova a znova a znova.

Teraz to kráľovná vie. Dievča neporazí.

Preto musí umrieť.

Zavolá poľovníka.

Zober ju do lesa, povie kráľovná. Prines mi jej pľúca a pečeň, aby som vedela, že si ju zabil.

Poľovník nenamietne. Musí živiť manželku a dvoch synov a kráľovná ho dobre platí.

No keď Snehulienku odvedie do lesa, dievča neutečie. Nevykríkne, keď poľovník vytasí dýku a namieri ju na jeho hrudník. Namiesto toho sa mu zadíva do očí a spýta sa: Prečo?

Ešte nikto sa ho niečo také nespýtal. Väčšina tých, ktorí majú umrieť, uteká, akoby bola vinná.

Poľovník odloží dýku.

Bež a viac sa nevracaj, zavrčí na dievča.

Tak sa Snehulienka vydá do hustého lesa a poľovník si vzdychne. Do rána ju zožerú zvery, no aspoň nezhynie jeho rukou. Počká si, kým sa priblíži diviak, potom ho nemilosrdne bodne, vyreže mu pľúca a pečeň a odnesie ich kráľovnej. Pod kožou či pokožkou vyzerá všetko rovnako. Kráľovná ich ovonia, hlad jej oblizne srdce. Prikáže kuchárovi, aby tieto dary uvaril vo vývare, a potom ich zhltne v presvedčení, že do seba vpíja kúsky tela dievčaťa.

Rozmaznané dieťa v lese neprežije. Popínavé rastliny a kríky by sa natiahli a zaškrtili ho. Zvieratá by ho zožrali, chňap, chrup, chrup. No Snehulienka nie je rozmaznaná. Nestratila spojenie s prírodou. Jej krása je krásou stromov, kvetov a líšok. Nedá sa porovnávať s napudrovanou tvárou a vyčesanými vlasmi. Preto kráľovná jej zabitím poverila niekoho iného. Keby ju mala zabiť sama, bolo by to ako hľadieť priamo do slnka. No poľovník sa mýli, keď si myslí, že ju les pohltí. Namiesto toho jej vlky a medvede ustupujú z cesty a pred nohy jej padá to najzdravšie ovocie. Beží a beží ako stvorenie noci. Cez rieku až na kraj kráľovninho kráľovstva so zasneženými vrcholcami hôr, ostrými a vysokými. Prebehne jedným, druhým, tretím. Potom sa v mesačnom svite zjaví chalúpka. Zvonka je taká čistá a rozkošná, okolo nej sa ťahá biely latkový plot so záhonmi petúnií a s pekne upraveným trávnikom, a preto sa nebojí. Nenápadne prebehne po chodníčku k dverám a zaklope, no keď jej nikto nepríde otvoriť, strčí sa do dverí a vkĺzne dovnútra. No aké prekvapenie ju tam čaká – hýrenie sýtych farieb a lahodných vôní, sviečky ozdobené drahými kameňmi, mäkučké prikrývky a koberce. Palác bol mauzóleum, ale toto je domov. Na stole je sedem tanierov, malých hlinených kruhov, na každom iné praskliny, a pri každom leží malý nôž s vidličkou. Je tam aj sedem hrnčekov a džbánikov s medovým vínom. V kuchyni je tekvicový koláč nakrájaný na sedem kúskov a na kôpke zelenina, ešte špinavá od zeme. Pri stene vidí rad siedmich malých postelí a pri nohách každej z nich uložené papuče. Zo zeleniny pripraví šalát, pokropí ho citrónovou šťavou a olejom, ktoré nájde v kredenci. Potom si zoberie kúsok koláča a do hrnčeka si naleje víno.

Pomyslí si, že je načase odísť. Ostať by znamenalo vystaviť sa nebezpečenstvu. A hoci si to v duchu povie, schúli sa na cudzej posteli a upadne do hlbokého spánku, akým kedysi spávala pritúlená k maminej hrudi.

Majitelia chalúpky sa vrátia za tmy. Sedem trpaslíkov, ktorí trávia dni v kráľovniných baniach, kde ťažia zlato a v hlbokých, tmavých jaskyniach, kam sa kráľovnini baníci nikdy neodvážia vstúpiť, hľadajú drahokamy. Cestou po chodníku k chalúpke si pískajú, a keď vojdú so siedmimi zapálenými lampášikmi, hneď zbadajú, že mali doma nepozvaného hosťa.

Kto pil naše víno? opýta sa jeden.

Kto nám odjedol z koláča? spýta sa druhý.

Kto spravil šalát? začuduje sa tretí.

No najstarší trpaslík s najdlhšou bradou a najunavenejšími očami prejde rovno k veci: Kto leží v mojej posteli?

A všetci si posvietia lampášmi na Snehulienku zvyknutú spávať v tieni. Dievča hneď vyskočí.

Po prvý raz vidí niekoho rovnako čierneho, ako je ona. Sedem malých mužov s ónyxovou pokožkou a s bradami bielymi ako ľalie, zaodetých do farebných tuník s čiapočkami v rovnakej farbe. V paláci nikto nevyzeral ako ona a myslela si, že na tom ani nezáleží, lebo na farbe pokožky by nemalo záležať. Komu záleží na tom, či ho pre to druhí súdia? Tí, ktorí videli len farbu jej pokožky, boli slepí. No teraz vidí, že sama bola slepá, že bez matky nemala zrkadlo, žiadny odraz, žiadny dôkaz, že bola stvorená dostatočne dobre na to, aby sa ľúbila. Bola čiernou labuťou v kŕdli bielych. Vraveli jej, že je chybou, a nebolo nikoho, kto by jej povedal, že je najvzácnejším pokladom. A práve táto opakovaná lož ju na dlhé roky umlčala, lebo za správnu odpoveď považovala ticho. Neusilovala sa v sebe nájsť slová na protest, slová, ktoré v nej uviazli a ťažili ju ako kameň – no teraz zoči-voči týmto neznámym ich vypustí, rozpovie im príbeh zákernej, márnomyseľnej kráľovnej, ktorá obalamutila jej otca a pokúsila sa zabiť ju, jeho dcéru, lebo sa cítila ohrozená jej krásou, hoci Snehulienka sa nikdy nepovažovala za krásnu.