Melissa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Alex gino

Melissa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

kapitola I

TAJEMSTVÍ

George vytáhla z nejmenší kapsičky na velkém červeném batohu stříbrný klíč od vstupních dveří. Máma ten klíč všila dovnitř, aby se neztratil, ale šňůrka, na které visel, nebyla dostatečně dlouhá, takže k zámku nedosáhla, když byl batoh na zemi. Takže George nemotorně balancovala na jedné noze a batoh si položila na druhou. Kroutila klíčem, dokud nezapadl do zámku.

Vklopýtla dovnitř a zavolala: „Je někdo doma?“ Nikde se nesvítilo. I tak se ale George potřebovala ujistit, že v domě nikdo není. Dveře do mámina pokoje byly otevřené a postel ustlaná. Stejně tak zel prázdnotou i Scottův pokoj. Když si teď George byla jistá, že je sama, vešla do třetí ložnice, otevřela dveře skříně a zadívala se na kupičku plyšáků a nejrůznějších hraček, které tam ležely. Všechno bylo na svém místě.

Máma si stěžovala, že si George s žádnou z těch hraček už roky nehraje, a tvrdila, že by je měly dát někomu, komu by udělaly radost. Jenže George je potřebovala tady, aby hlídaly její nejcennější a nejtajnější poklad. Zalovila pod plyšovými králíčky a medvídky a nahmatala plochou džínovou kabelku. Jakmile ji držela v ruce, odběhla do koupelny, zavřela dveře a otočila klíčem. Pevně tiskla tašku v náručí a svezla se k zemi.

George naklopila kabelku a na dlaždičky se vysypaly lesklé, hladké stránky tuctu časopisů. Obálky slibovaly JAK NA DOKONALOU PLEŤ, DVANÁCT SVĚŽÍCH LETNÍCH SESTŘIHŮ, JAK OSLOVIT TOHO SEXY TÝPKA a PARÁDNÍ ZIMNÍ OUTFIT. George byla jen o pár let mladší než holky, které se na ni usmívaly z lesklých stránek. Brala je trochu jako kamarádky.

Vytáhla číslo z loňského dubna, jež už si prohlížela nesčetněkrát. Listovala nabitými stránkami, jen to šustilo. Cítila vůni papíru.

Zastavila se nad fotkou čtveřice dívek na pláži. Stály tam v plavkách, jedna vedle druhé, a každá vystřihla nějakou pózu. Vpravo na stránce se pak nacházely rady, jaký střih plavek zvolit podle typu postavy. George ty postavy ale připadaly všechny stejné. Všechny byly holčičí.

Na další stránce seděly na dece dvě rozesmáté holky a objímaly se kolem ramen. Jedna měla na sobě proužkované bikiny, druhá jednodílné puntíkované plavky, na bocích vykrojené.

Kdyby tam s nimi byla George, přesně by mezi ně zapadla, smála by se a vzala by je taky okolo ramen. Oblékla by si zářivě růžové bikiny a měla by dlouhé vlasy a její nové kamarádky by jí na hlavě hrozně rády vytvářely složité účesy. Zeptaly by se jí na jméno a ona by odpověděla: Jmenuju se Melissa. Melissa bylo jméno, kterým George oslovovala svůj odraz v zrcadle, když se zrovna nikdo nedíval. V takové chvíli si taky mohla sčesat svoje nazrzlé hnědé vlasy do čela, jako by to byla ofina.

George prolétla řvavé reklamy na přihrádky do batohů, laky na nehty, nejnovější mobily, a dokonce i tampóny. Přeskočila článek o tom, jak si vyrobit vlastní náramky, a další rady, jak mluvit s kluky.

Její sbírka časopisů vznikla vlastně náhodou. Předminulé léto si v knihovně v koši na papír všimla starého čísla časopisu Dívka. Právě to slovo ji okamžitě upoutalo, dívka, a tak si časopis strčila pod bundu na potom. Další časopis na sebe nenechal dlouho čekat, tentokrát ho zachránila z popelnice blok od domova. A hned následující víkend našla na blešáku za čtvrťák tu džínovou tašku. Byla velká tak akorát na časopisy a nahoře měla zip. Jako by vesmír chtěl, aby si svoji sbírku mohla bezpečně uložit.

Zastavila se na dvojstraně s článkem o tom, JAK SE DOKONALE NALÍČIT. George ještě nikdy namalovaná nebyla, ale hltala očima barevné paletky vlevo na stránce. Srdce jí zběsile bušilo. Přemítala, jaké by asi bylo mít opravdovou rtěnku. George si hrozně ráda mazala rty jelením lojem. Nosila ho celou zimu, ať už měla rty rozpraskané, nebo ne, a na jaře tyčinku vždycky schovala před mámou a natírala si rty dál, dokud jí lůj nedošel.

Zvenčí se ozvala rána a George vyskočila. Podívala se z okna, přímo dolů ke vchodu. Nikde nikdo, ale na příjezdové cestě leželo Scottovo kolo a zadní kolo se ještě točilo.

Scottovo kolo! To znamená Scott! Scott byl její starší brácha, chodil do prváku na střední. Zježily se jí chloupky na šíji. Za chvíli už se ozvalo dusání do schodů. Zamčené dveře do koupelny se otřásly. Jako by jí Scott třásl srdcem v hrudním koši.

Buch! Buch! Buch!

„Jsi tam, Georgi?“

„J-jo.“ Lesklé časopisy ležely rozprostřené po dlaždičkách na podlaze. Shrnula je do kupičky a nacpala je do tašky. Srdce jí bušilo skoro tak nahlas, jako Scott kopal do dveří.

„No tak, brácho, už to nevydržím!“ zařval Scott z druhé strany.

George co nejtišeji zapnula tašku a hledala, kam by ji mohla schovat. Nemohla vyjít ven s ní. Scott by chtěl vědět, co v ní je. V koupelně stála jediná skříňka, plná ručníků, takže nešla úplně dovřít. To je taky nanic. Nakonec pověsila kabelku na sprchovou hlavici a zatáhla závěs. Zoufale zadoufala, že si Scott zrovna teď nevzpomene, co je to osobní hygiena.

Jakmile George otevřela dveře, Scott vpadl dovnitř a džíny si rozepínal, ještě než došel k záchodu. George se rychle vytratila, zavřela za sebou a venku se opřela o zeď, aby popadla dech. Kabelka na sprše se nejspíš ještě teď houpe. George se modlila, aby nepleskla o závěs, nebo hůř, aby nespadla a nežuchla na dno vany.

George u koupelny nechtěla stát, až Scott zase vyleze, a tak se vydala do kuchyně. Nalila si pomerančový džus a sedla si ke stolu. Byla jako na jehlách. Venku se zatáhlo a vevnitř se udělalo šero. Když se dveře do koupelny rozlétly dokořán, George nadskočila a vyšplíchla si džus na ruku. Uvědomila si, že skoro nedýchala.

Dup, dup, dup-dup-dup-dup-dup. Scott přidusal do přízemí, v ruce obal od dévédéčka. Otevřel ledničku, vytáhl krabici pomerančového džusu a mocně si přímo z ní lokl. Na sobě měl slabé černé tričko a džíny s dírkou na koleni. Už měsíce nebyl u holiče a na hlavě měl kštici tmavě hnědých kudrlin.

„Soráč, jestli jsem tam vpadnul, zrovna když jsi pokládal kabel.“ Scott si holým předloktím otřel pusu.

„To ne,“ namítla George.

„Tak co ti tak trvalo?“

George zaváhala.

„Á, už vím,“ prohlásil Scott. „Vsadím se, žes tam měl časák.“

George ztuhla s pootevřenou pusou. Její mozek uprostřed myšlenky přestal pracovat. Přišlo jí, že je horko, a v hlavě jí hučelo. Položila ruce na stůl, aby se ujistila, že nepřestala existovat.

„Takže měl.“ Scott se zakřenil a Georginy očividné paniky si vůbec nevšiml. „Můj malej bráška! Dospívá a prohlíží si prasečinky.“

„Uhm,“ řekla George nahlas. Už věděla, jaké časopisy má na mysli. Málem se zasmála. Holky v jejích časopisech toho na sobě měly mnohem víc, dokonce i ty na pláži. George se uklidnila, aspoň trochu.

„Neboj, Georgi. Mámě to neřeknu. Tak já zase razím ven. Jen jsem se musel stavit pro tohle.“ Scott zatřepal černým plastovým obalem a dévédéčko vevnitř zachrastilo. „Ještě jsem to ani sám neviděl, ale má to být klasika. Je to v němčině. Ten název znamená něco jako Zlá krev. V jednu chvíli tam zombíci ukoušou jednomu chlápkovi ruku a zabijou ho a jeho nejlepší kámoš se těm zombíkům musí bránit tou ukousnutou rukou. Je to hustý.“

„Zní to nechutně,“ podotkla George.

„Přesně!“ Scott nadšeně přikývl. Ještě jednou si lokl džusu, uložil krabici zpátky do ledničky a zamířil ke dveřím.

„Už můžeš zase myslet na holky,“ zažertoval cestou.

George se tryskem rozběhla do koupelny, zachránila kabelku a pohřbila ji hluboko ve skříni, pod hračkami a plyšáky. Navrch pro všechny případy hodila kupu špinavého oblečení. Pak zavřela dveře a zabořila obličej doprostřed postele, rukama si objímala hlavu, lokty tiskla na uši a přála si být někdo jiný – kdokoli.

kapitola II

ŠARLOTA UMŘE

Paní učitelka Udellová se opírala o svůj obří stůl a předčítala žákům čtvrté třídy z odrbaného výtisku Šarlotiny pavučinky od E. B. Whitea. Zářivě lesklé černé vlasy měla sepnuté ve volném drdolu a z dlouhých ušních lalůčků jí visely dřevěné náušnice.

George seděla u okna a nebyla s to poslouchat. Nedokázala myslet. Šarlota, ta úžasná, laskavá pavoučice, byla pryč a nic nebylo v pořádku. Celá kniha vyprávěla o tom, jak Šarlota zachraňuje prasátko Wilbura, a pak si prostě jde a umře. Nebylo to fér. George si přiložila pěsti k očím a mnula si je, dokud se jí ve tmě před očima nezačaly točit a jasně mihotat celé řady maličkých trojúhelníčků.

Na Georgin výtisk dopadla slza a rozlila se po stránce jako pavučina. George se opatrně nadechla a snažila se nevydat ani hlásku. Jeden mělký nádech následoval další, až se jí zatočila hlava. Zhluboka se nadechla a přitom popotáhla. Nahlas. Uslyšela šuškání, v tiché místnosti bylo zřetelně slyšet.

„Ha ha, nějaká holka bulí, že ten pavouk umřel.“

„To není žádná holka. To je George.“

„To vyjde skoro nastejno,“ a následoval smích.

George se neotočila, aby se podívala. Ani nemusela. Přesně věděla, co by spatřila. Rick seděl dvě řady za ní a za Rickem seděl Jeff. Ten se určitě naklání dopředu, ježatými vlasy se málem dotýká Rickova ramena. Rick se ve své zářivě černé baseballové bundě zaklání na židli. Oba dva si drží ruce na puse a ani se moc nesnaží zůstat potichu.

Kdysi dávno se George s Rickem kamarádili, nebo se k sobě přinejmenším kamarádsky chovali. Ve druhé třídě se v jejich ročníku konal turnaj v dámě a George s Rickem byli dva nejlepší hráči. Poslední kolo soutěže bylo hodně vyrovnané a Rick vyhrál jen těsně, když se mu z posledního kamene podařilo udělat dámu. Přestože George prohrála, vzájemně se celé týdny oslovovali Šampione.

Ve třetí třídě k nim přestoupil Jeff. Přistěhoval se z Kalifornie a těžce to nesl. Párkrát vyvolal rvačku a většině kluků vyhrožoval, včetně George. Ale do října se to srovnalo, a jakmile se Jeff skamarádil s Rickem, Rick se přestal chovat kamarádsky k George. Do zimních prázdnin už byli Jeff s Rickem jedna ruka a teď to vypadalo, jako by Šampioni byly dvě děti, které se kdysi znávaly, ale nikdy nepotkaly ani George, ani Ricka.

Paní učitelka Udellová se na pochechtávající se kluky zamračila, odkašlala si a přečetla poslední odstavec kapitoly. Její žáci už byli velcí, takže jim nahlas předčítala jen zřídka, ale dnes chtěla, aby se soustředili na to, co nazvala „nádhernou melancholií Šarlotiných posledních okamžiků“.

Když paní učitelka dočetla, zavřela knihu, položila ji na kupičku papírů na svém stole a sundala si brýle. „Teď bych chtěla, abyste si všichni vytáhli svoje zápisníky a během pár minut popsali, jak na vás tahle kapitola zapůsobila. Můžete se nad tím na chvíli zamyslet, ale pak se do toho koukejte pustit. Chci, abyste šli do hloubky a zachytili svoje pocity.“

V učebně 205 to začalo šramotit, jak žáci zvedali z lavic čtenářské deníky, listovali sešity a hledali psací potřeby. Paní učitelka Udellová přešla uličkou k Jeffovi a Rickovi a promlouvala jim do duše. Její hlas se slil se šumem ve třídě, takže ji George skoro neslyšela, přestože seděla jen dvě řady před nimi.

„Někteří z nás berou smrt vážně,“ prohlásila paní učitelka ledově. Střídavě se dívala na Jeffa a na Ricka. Oba pohledem hypnotizovali svoje tenisky. „Je to vážné téma a já doufám, že budete respektovat sami sebe, svoje spolužáky i samotný život a budete k němu tak přistupovat.“

Jeff a Rick něco omluvně zahuhlali. George si nebyla jistá, jestli jejich zdráhavé omluvy byly určené jí, paní učitelce Udellové, nebo Šarlotě. Nevěděla, jestli jí na tom záleží. Jakmile se paní učitelka obrátila, Jeff protočil oči. Jeff protáčel oči v jednom kuse a většinou to doprovodil jízlivou poznámkou.

Paní učitelka Udellová prošla kolem Georginy lavice. „Upřímně řečeno, nejsem si jistá, co si myslím o někom, koho konec Šarlotiny pavučinky nerozpláče.“

„Vás ale nerozbrečel,“ zamumlala George.

„Ale ano, když jsem ji četla poprvé, podruhé a potřetí… a od té doby ještě mnohokrát.“ Paní učitelka se odmlčela a na okamžik to vypadalo, že jí možná ukápne slzička i teď. „Chci tím říct, že lidé, které rozpláče kniha, jsou opravdu mimořádní. Ukazuje to, že mají nejen představivost, ale i soucit.“ Paní učitelka George poplácala po rameni. „Když na to budeš pamatovat, Georgi, vím, že z tebe vyroste skvělý mladý muž.“

Slovo muž ji uhodilo, jako by jí na hlavu spadla hromada kamení. Bylo stokrát horší než kluk a úplně jí vyrazilo dech. Urputně se kousla do rtu a cítila, jak se jí oči zalévají dalšími slzami. Položila hlavu na lavici a zatoužila být neviditelná.

Paní učitelka Udellová se vrátila s propustkou na záchod. Byla to ošoupaná dřevěná kostka, s jakou si hrají děti ve školce, a na jedné straně bylo zelenou lihovkou napsané slovo KLUCI. George kostku s dutým plesknutím otočila na nápis TŘÍDA 205.

Paní učitelka položila George ruku na rameno, ale ta ji setřásla a postavila se. Pohled měla tak rozmazaný slzami, že cestou ke dveřím skoro neviděla, a chodbou prošla spíš po paměti, než že by se dívala, kam jde. Se vzlykáním doklopýtala na záchody – klučičí záchody. Rty se jí třásly a do pusy jí stékaly slané slzy.

George klučičí záchody nenáviděla. Byla to ta nejhorší místnost v celé škole. Nesnášela zápach moči a chloru, nesnášela modré dlaždičky na zdech, které jí připomínaly, kde je, jako by to nebylo dostatečně patrné podle pisoárů. Celá ta místnost byla tak hrozně klučičí, a když tam vešli kluci, rádi mluvili o tom, co mají mezi nohama. George se snažila, aby tam nikdy nemusela chodit, když tam zrovna nějací kluci byli. Ve škole nepila, i když měla žízeň, a občas se jí podařilo, že za celý den nemusela ani jednou.

George sklonila hlavu ke kohoutku a šplíchala si studenou vodu na krk, dokud se neroztřásla chladem. Pak si utřela hlavu hrstí papírových ručníků. Pramínky mokrých vlasů si rozčesala prsty a chabě se usmála na svůj odraz v zrcadle.

Když opět vyšla na chodbu, uvolněně chytila propustku mezi prsty a táhla ji podél zdi, až ji z toho brněla ruka. Chodbou se rozléhalo rytmické klapání, jak dřevěná kostka přejížděla přes spáry mezi kachličkami.