Percy Jackson
Zloděj blesku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Rick Riordan

Percy Jackson – Zloděj blesku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Haleymu,
který ten příběh slyšel jako první.

První kapitola

Zničehonic vypařím učitelku matematiky

Pochop, já nechtěl být polobohem.

Pokud tuhle knížku čteš, protože máš podezření, že jsi taky něco takového, radím ti: okamžitě ji zavři. Uvěř té lži, kterou ti máma nebo táta o tvém narození napovídali, a pokus se vést normální život.

Být polobohem je nebezpečné. A děsivé. Většinou to člověka dost bolestivým a odporným způsobem připraví o život.

Jestli jsi normální dítě a čteš to, protože to považuješ za výmysl, prima. Čti dál. Závidím ti, protože dokážeš věřit, že se nic z toho nikdy nestalo.

Ale pokud se na těchto stránkách poznáš – když ucítíš, jak se v tobě něco pohnulo –, pak hned nech čtení. Mohl bys patřit mezi nás. A jakmile to jednou zjistíš, je jenom otázka času, než to vycítí i oni a přijdou si pro tebe.

Potom neříkej, že jsem tě nevaroval.

Jmenuju se Percy Jackson.

Je mi dvanáct. Ještě před několika měsíci jsem byl žákem internátní akademie Yancy, soukromé školy pro problémové děti na severu státu New York.

Jsem problémové dítě?

Jasně. Dalo by se to tak říct.

Abych to dokázal, mohl bych začít kteroukoli chvílí svého krátkého mizerného života. Doopravdy se ale všechno pokazilo v květnu, kdy se naše šestá třída vypravila na exkurzi na Manhattan – osmadvacet psychicky narušených dětí a dva učitelé ve žlutém školním autobusu zamířili do Metropolitního muzea umění na prohlídku starověkých řeckých a římských památek.

Já vím – zní to jako pěkná otrava. Jako většina exkurzí na škole Yancy.

Ale tenhle výlet vedl pan Brunner, náš učitel latiny, a tak jsem si dělal naděje.

Pan Brunner byl chlápek středního věku na elektrickém invalidním vozíku. Měl řídnoucí vlasy a zanedbanou bradku a nosil odřené tvídové sako, které věčně smrdělo po kafi. Neřekl bys do něj, že bude tak v pohodě, ale vyprávěl nám příběhy a vtipy a nechával nás ve třídě hrát hry. A měl úžasnou sbírku římských brnění a zbraní, takže byl jediný učitel, kterému jsem při hodinách neusínal.

Doufal jsem, že ten výlet vyjde. Přinejmenším jsem věřil, že se pro jednou nenamočím do žádného maléru.

Páni, to jsem se teda spletl.

Víš, mně se na exkurzích stávají hrozné věci. Třeba na prvním stupni, když jsme se jeli podívat na bitevní pole u Saratogy, se mi přihodila ta nehoda s dělem z války za nezávislost. Já na ten školní autobus nemířil, ale stejně mě pak vyloučili. A na předchozí škole, to jsme byli na exkurzi ve vodním světě. V zázemí bazénu se žraloky jsem tak nějak zmáčkl špatnou páčku na lávce a celá třída si nečekaně zaplavala. A předtím... No, asi už máš představu.

Tentokrát jsem si umínil, že budu sekat dobrotu.

Celou cestu do města jsem se musel otravovat s Nancy Bobofitovou, pihatou zrzkou a kleptomankou. Trefovala mého nejlepšího kámoše Grovera do týla kousky sendviče s burákovým máslem a kečupem.

Grover byl snadným cílem. Byl hubený, a když ho něco štvalo, rozbrečel se. Musel propadnout o několik tříd, protože byl jediný šesťák s akné a chmýřím prvních vousů na bradě. A ještě k tomu byl mrzák. Dostal celoživotní omluvenku z tělocviku, protože měl něco se svaly na nohách. Legračně chodil, jako by ho každý krok bolel, ale nenech se mýlit. Měls vidět, jak dovedl uhánět, když se v jídelně podávaly plněné tortilly.

Zkrátka, Nancy Bobofitová po něm házela ty kousky sendviče. Zachytávaly se mu v kudrnatých hnědých vlasech a ona věděla, že se jí nemůžu nijak pomstít, protože už mám podmínku. Ředitel mi pohrozil vyhazovem ze školy, pokud se během tohohle výletu stane něco špatného, nepříjemného nebo i jenom malinko zábavného.

„Já ji zabiju,“ zamumlal jsem.

Grover se mě snažil uklidnit. „To je v pohodě. Já mám burákové máslo rád.“

Uhnul před dalším kouskem Nancyina oběda.

„Tak, a dost.“ Začal jsem se zvedat, ale Grover mě stáhl zpátky na sedadlo.

„Už teď máš podmínku,“ připomněl mi. „Víš, kdo si to odnese, pokud se něco semele.“

Když na to teď vzpomínám, lituju, že jsem Nancy Bobofitovou neuzemnil hned tam. Vyhazov ze školy by bylo houby ve srovnání s malérem, do kterého jsem se namočil.

Prohlídku muzea vedl pan Brunner.

Jel vpředu na invalidním vozíku a prováděl nás rozlehlými výstavními síněmi kolem mramorových soch a skleněných vitrín plných fakt dost staré černé a oranžové keramiky.

Nešlo mi do palice, že ty kousky přežily dva, možná tři tisíce let.

Shromáždil nás kolem čtyřmetrového kamenného sloupu s velkou sfingou nahoře a začal nám vyprávět, že to byla stéla a označovala hrob nějaké holky zhruba našeho věku. Vyprávěl nám o vytesaných ozdobách na bocích. Snažil jsem se poslouchat, co říká, protože to bylo docela zajímavé, ale všichni kolem žvanili, a když jsem jim řekl, že mají držet hubu, vysloužil jsem si zlostný pohled od paní Doddsové, našeho dalšího učitelského doprovodu.

Paní Doddsová byla učitelka matematiky z Georgie. Věčně nosila černou koženou bundu, i když jí už bylo padesát. Vypadala dost drsně, zřejmě by neměla problém najet ti na harleyi přímo do skříňky v šatně. Přišla na Yancy v pololetí, když se naše předchozí matikářka nervově zhroutila.

Paní Doddsová od prvního dne milovala Nancy Bobofitovou a mě považovala za ďáblova spratka. Když na mě namířila zkroucený ukazovák a fakt sladce řekla: „Zlatíčko,“ bylo mi jasné, že budu zase měsíc po škole.

Jednou, když mě donutila až do půlnoci gumovat poznámky ze starých pracovních sešitů, řekl jsem Groverovi, že paní Doddsová podle mě není člověk. Změřil si mě docela vážně a řekl: „To máš úplnou pravdu.“

Pan Brunner dál mluvil o řeckém pohřebním umění.

Nakonec se Nancy Bobofitová zahihňala něčemu ohledně nahého chlápka na stéle a já se obrátil a řekl: „Držela bys laskavě hubu?“

Zaznělo to hlasitěji, než jsem chtěl.

Celá skupina se rozesmála. Pan Brunner přestal vyprávět.

„Pane Jacksone,“ řekl, „chtěl jste něco dodat?“

Byl jsem úplně rudý. Odpověděl jsem: „Ne, pane.“

Pan Brunner ukázal na jeden výjev na stéle. „Možná byste nám mohl říct, co ten obraz představuje?“

Díval jsem se na plastiku a ulevilo se mi, protože jsem to vážně poznal. „To je Kronos pojídající svoje děti, ne?“

„Ano,“ přisvědčil pan Brunner, ale očividně mu to nestačilo. „A udělal to proto, že...“

„No...“ Lámal jsem si hlavu, abych si vzpomněl. „Kronos byl vládcem bohů a –“

„Bohů?“ zeptal se pan Brunner.

„Titánů,“ opravil jsem se. „A... nevěřil svým dětem, které byly bohy. Takže, hm, Kronos je snědl, že? Ale jeho žena schovala malého Dia a místo něj dala Kronovi sníst kámen. A když pak Zeus vyrostl, tak svého tátu Krona podvedl a ten jeho bratry a sestry vyzvracel –“

„Fuj!“ řekla jedna holka za mnou.

„– a pak začala ta velká bitva mezi bohy a Titány,“ pokračoval jsem, „a bohové vyhráli.“

Ze skupiny se ozvalo hihňání.

Nancy Bobofitová za mnou zamumlala kamarádce: „Jako by nám to v životě k něčemu bylo. Půjdeš žádat o práci a tam ti řeknou: ‚Vysvětlete nám, prosím, proč Kronos snědl svoje děti.‘“

„A pane Jacksone,“ pokračoval Brunner, „abych parafrázoval znamenitou otázku slečny Bobofitové, proč je to pro život důležité?“

„A máš to,“ zamumlal Grover.

„Drž hubu,“ zasyčela Nancy a obličej jí hořel ještě víc než vlasy.

Aspoň že si to odnesla i Nancy. Pan Brunner byl jediný, kdo ji dokázal přistihnout, jak plácá pitomosti. Měl uši jako radary.

Přemýšlel jsem nad jeho otázkou a pokrčil jsem rameny. „To nevím, pane.“

„Aha.“ Pan Brunner se zatvářil zklamaně. „No, napůl dobře, pane Jacksone. Zeus opravdu nakrmil Krona směsí hořčice a vína, což ho přimělo zvrátit dalších pět dětí. Ty coby nesmrtelní bohové samozřejmě žily a rostly naprosto nestrávené v Titánově žaludku. Bohové porazili otce, rozřezali ho na kousky jeho vlastním srpem a rozsypali ostatky po Tartaru, nejtemnější části podsvětí. A když jsme u tak veselého tématu, je čas na oběd. Paní Doddsová, vyvedla byste nás laskavě ven?“

Třída se trousila na vzduch, holky se držely za břicha a kluci se pošťuchovali jako pitomci.

Grover a já jsme se chystali vydat za nimi, když pan Brunner prohlásil: „Pane Jacksone.“

Věděl jsem, že to přijde.

Pověděl jsem Groverovi, aby šel. Pak jsem se obrátil k panu Brunnerovi. „Ano?“

Pan Brunner měl výraz, jaký člověka znervózní – pronikavé hnědé oči, jakoby tisíc let staré, které už viděly všechno na světě.

„Musíte pochopit odpověď na mou otázku,“ začal pan Brunner.

„O Titánech?“

„O skutečném životě. A jak v něm využijete svá studia.“

„Aha.“

„To, co se ode mě učíte,“ řekl, „je nanejvýš důležité. Očekávám, že s tím tak budete nakládat. Od vás chci jenom to nejlepší, Percy Jacksone.“

Začínalo mě štvát, že na mě ten chlap tak tlačí.

Chci říct, jasně že bylo docela super, když Brunner pořádal turnaje, navlékl na sebe římské brnění, zařval: „Do střehu!“ a vyzval nás na souboj meč proti křídě. Museli jsme běžet k tabuli a jmenovat všechny řecké a římské postavy, které kdy žily, a jejich matky a bohy, které uctívali. Ale pan Brunner čekal, že budu stejně dobrý jako ostatní, přestože trpím dyslexií a poruchami soustředění a v životě jsem neměl lepší známku než trojku. Ne, nečekal, že budu stejně dobrý – čekal, že budu lepší. A já si prostě nedokázal všechna ta jména a fakta nacpat do hlavy, natož je správně vyslovit.

Zamumlal jsem něco o tom, že se budu víc snažit, a pan Brunner se dlouze a smutně podíval na stélu, jako by byl na pohřbu té holky.

Řekl mi, abych šel ven a snědl si oběd.

Třída se shromáždila na předním schodišti muzea, odkud jsme mohli pozorovat chodce na Páté avenue.

Nad hlavami se nám začala honit pořádná bouřka, mraky byly černější, než jsem kdy nad městem viděl. Počítal jsem, že to asi bude tím globálním oteplováním nebo tak, protože už od Vánoc počasí ve státě New York bláznilo. Zažili jsme mohutné sněhové bouře, záplavy i ničivé požáry po úderech blesků. Nepřekvapilo by mě, kdyby se právě teď blížil hurikán.

Nikdo jiný si toho zřejmě nevšímal. Pár kluků házelo sušenky po holubech. Nancy Bobofitová zkoušela něco ukrást jedné ženské z kabelky a paní Doddsová samozřejmě nic neviděla.

Grover a já jsme se posadili na kraj fontány dál od ostatních. Mysleli jsme, že takhle nikdo nepozná, že patříme k té škole – ke škole pro ztracence, kteří jinde neuspějí.

„Budeš po škole?“ zeptal se Grover.

„Ne,“ řekl jsem. „Kvůli Brunnerovi ne. Kdyby mi konečně dal pokoj. Já přece nejsem žádný génius.“

Grover chvíli nic neříkal. Pak, když už jsem si myslel, že mě poctí nějakým hlubokým filozofickým moudrem, aby mě povzbudil, zeptal se: „Můžu si vzít tvoje jablko?“

Neměl jsem moc chuť k jídlu, tak jsem mu ho dal.

Pozoroval jsem proud taxíků na Páté avenue a myslel na mámin byt jenom kousek od místa, kde jsme seděli. Neviděl jsem ji od Vánoc. Hrozně moc se mi chtělo skočit do jednoho taxíku a zamířit domů. Vzala by mě do náruče a radovala by se, že mě vidí, ale taky by byla zklamaná. Poslala by mě rovnou zpátky do Yancy a připomněla, že se musím víc snažit, i když to byla moje šestá škola za šest let, a i z té mě nejspíš vyhodí. Ten její smutný pohled bych nevydržel.

Pan Brunner zaparkoval invalidní vozík pod rampou pro lidi s postižením. Jedl celer a četl si nějaký brožovaný román. Vzadu ve vozíku měl zastrčený červený slunečník, takže to vypadalo jako nějaký pojízdný kavárenský stolek.

Chystal jsem se rozbalit sendvič, když se přede mnou objevila Nancy Bobofitová se svými příšernými kamarádkami – asi ji už omrzelo okrádat turisty – a hodila svůj napůl snědený oběd Groverovi do klína.

„Hups.“ Zakřenila se na mě křivými zuby. Pihy měla oranžové, jako by ji někdo postříkal hořčicí.

Snažil jsem se zůstat v klidu. Školní poradce mě milionkrát nabádal: „Napočítejte do deseti a potlačte vztek.“ Ale byl jsem tak rozzuřený, že mi to nemyslelo. V uších mi začalo hučet.

Nepamatuju si, že bych se Nancy dotkl, uvědomuju si až to, že seděla na zadku ve fontáně a křičela: „Percy mě strčil!“

Zjevila se paní Doddsová.

Některé děti si šeptaly: „Viděli jste to –“

„– ta voda –“

„– jako by ji popadla –“

Netušil jsem, o čem mluví. Věděl jsem jenom to, že mám zase průšvih.

Jakmile se paní Doddsová přesvědčila, že je chudák malá Nancy v pořádku, a naslibovala jí, že v muzejním obchodě se suvenýry dostane nové tričko atakdále atakdále, obrátila se na mě. V očích jí vítězoslavně plálo, jako bych provedl něco, na co čekala celé pololetí. „A teď, zlatíčko…“ 

„Já vím,“ zabručel jsem. „Měsíc gumovat sešity.“

Nebylo to to pravé, co jsem měl říct.

„Pojďte se mnou,“ vyzvala nás paní Doddsová.

„Počkat!“ vyjekl Grover. „To jsem byl já. To já jsem ji tam strčil.“

Zíral jsem na něj, celý vedle. Nechtělo se mi věřit, že se mě pokouší krýt. Paní Doddsové se bál až k smrti.

Zabodla do něj pohled, až se mu štětinatá brada roztřásla.

„To bych neřekla, pane Underwoode,“ sykla.

„Ale –“

„Vy – laskavě – zůstanete tady.“

Grover se na mě zoufale podíval.

„V pohodě, kámo,“ uklidnil jsem ho. „Dík za pokus.“

„Zlatíčko,“ vyštěkla na mě paní Doddsová. „Okamžitě.“

Nancy Bobofitová se domýšlivě uculila.

Věnoval jsem jí svůj nejpropracovanější zabijácký pohled. Pak jsem se obrátil k paní Doddsové, ale nebyla tam. Stála u vchodu do muzea, vysoko nad schody, a netrpělivě na mě kývala, abych šel za ní.

Jak se tam tak rychle dostala?

Míval jsem takové chvíle, kdy mi mozek jakoby usnul, a pak už jsem si uvědomoval jenom to, že mi něco ušlo, jako by ze světa vypadl dílek skládačky a já zíral na prázdné místo po něm. Školní poradce mi řekl, že to patří k hyperaktivitě s poruchou pozornosti, že mi mozek špatně vykládá věci.

Nebyl jsem o tom tak docela přesvědčený.

Šel jsem za paní Doddsovou.

V půlce schodů jsem se ohlédl na Grovera. Vypadal bledý a koukal se střídavě na mě a na pana Brunnera, jako by ho chtěl přinutit, aby si všiml, co se děje. Ale pan Brunner byl zabraný do svého románu.

Pohlédl jsem nahoru. Paní Doddsová zase zmizela. Byla teď v budově, na konci vstupní haly.

Fajn, pomyslel jsem si. Donutí mě koupit v obchodě se suvenýry nové triko pro Nancy.

Ale tohle zřejmě v plánu neměla.

Šel jsem za ní dál do muzea. Když jsem ji konečně dohonil, byli jsme zas v oddělení Řecka a Říma.

Kromě nás v sálu nikdo nebyl.

Paní Doddsová se zastavila se založenýma rukama před velkým mramorovým vlysem s řeckými bohy. Vydávala zvláštní hrdelní zvuk, znělo to jako vrčení.

I bez toho bych byl nervózní. Je divné být sám s učitelem, zvlášť s paní Doddsovou. Bylo divné, jak se dívala na ten vlys, jako by ho chtěla rozdrtit...

„Nadělal jste nám problémy, zlatíčko,“ promluvila.

Udělal jsem to nejbezpečnější, co se dalo. Řekl jsem: „Ano, paní učitelko.“

Popotáhla si manžety kožené bundy. „Vážně jste si myslel, že vám to projde?“

Její pohled byl víc než vzteklý. Byl přímo ďábelský.

Je to učitelka, pomyslel jsem si nervózně. Nemůže mi přece nic udělat.

Ujistil jsem ji: „Já – já se budu snažit, paní učitelko.“

Budovou otřásl hrom.

„My nejsme žádní pitomci, Percy Jacksone,“ prohlásila paní Doddsová. „Byla jen otázka času, než jsme tě našli. Přiznej se a ušetříš si spoustu bolesti.“

Nevěděl jsem, o čem mluví.

Napadlo mě jedině, že učitelé museli objevit v mém internátním pokoji tajnou skrýš cukroví, které jsem prodával. Nebo jim možná došlo, že jsem svou slohovku o Tomu Sawyerovi stáhl z internetu a knížku jsem nečetl, a teď mě nebudou známkovat. Nebo ještě hůř, přinutí mě to přečíst.

„No?“ tlačila na mě.

„Paní učitelko, já...“

„Tvůj čas vypršel,“ zasyčela.

Pak se stalo něco hrozně divného. Oči se jí rozsvítily jako kusy uhlí v grilu. Prsty se jí protáhly a proměnily v pařáty. Z bundy se stala veliká kožnatá křídla. Nebyla už člověkem. Stala se z ní svraštělá babizna s netopýřími křídly a drápy a s pusou plnou žlutých tesáků. A chystala se mě roztrhat na kusy.

Pak to všechno začalo být ještě divnější.

Pan Brunner, který ještě před chviličkou seděl před muzeem, vjel se svým vozíkem do dveří síně a v ruce držel kuličkové pero.

„Do střehu, Percy!“ houkl a vyhodil pero do vzduchu.

Paní Doddsová se na mě vrhla.

Vyjekl jsem, vyhnul se jí a ucítil, jak její spáry sekly do vzduchu těsně vedle mého ucha. Chňapl jsem po propisce, ale jakmile jsem se jí dotkl, už to propiska nebyla. Byl to meč – bronzový meč pana Brunnera, který vždycky používal při turnajích.

Paní Doddsová se ke mně bleskurychle otočila s vražedným výrazem v očích.

Kolena se mi podlamovala. Ruce se mi třásly tak hrozně, že jsem meč málem pustil.

Zavrčela: „Umři, zlatíčko!“

A rozletěla se přímo na mě.

Polila mě hrůza. Udělal jsem jedinou věc, která mě napadla: máchl jsem mečem.

Kovová čepel ji zasáhla do ramene a hladce jí projela tělem, jako by bylo z vody. Sssss!

Paní Doddsová mi najednou připomněla hrad z písku před silným větrákem. Explodovala jako žlutý prach, vypařila se na místě a nezbylo po ní nic než smrad síry, skomírající jekot a ďábelský chlad ve vzduchu, jako by mě ty její žhoucí rudé oči pořád ještě pozorovaly.

Byl jsem sám.

V ruce jsem držel propisku.

Pan Brunner tu nebyl. Nebyl tu nikdo jiný než já.

Ruce se mi dosud třásly. Musel jsem mít ve svačině nějaké jedovaté houby nebo co.

Copak jsem si to všechno jenom vymyslel?

Vyšel jsem ven.

Začalo pršet.

Grover seděl u fontány a nad hlavou měl roztažený plánek muzea. Nancy Bobofitová tam stála, promočená po koupání ve fontáně, a něco řešila se svými hnusnými kamarádkami. Když mě uviděla, řekla: „Doufám, že ti paní Kerrová spráskala zadek.“

Zeptal jsem se: „Kdo?“

„Naše učitelka. Tsss!“

Zamrkal jsem. Žádnou učitelku jménem Kerrová jsme neměli. Zeptal jsem se Nancy, co to mele.

Jenom obrátila oči v sloup a odvrátila se.

Zeptal jsem se Grovera, kde je paní Doddsová.

Řekl: „Kdo?“

Ale předtím se zarazil a uhnul očima, takže mě napadlo, že něco tají.

„Tohle není legrace, člověče,“ zašeptal jsem mu. „Je to vážná věc.“

Nad hlavami nám zaduněl hrom.

Viděl jsem pana Brunnera, jak sedí pod červeným slunečníkem a čte si knížku, jako by se odtud ani nehnul.

Vydal jsem se k němu.

Vzhlédl ke mně, jako bych ho vyrušil. „Á, to bude moje tužka. Příště si, prosím, noste vlastní psací potřeby, pane Jacksone.“

Podal jsem panu Brunnerovi jeho propisku. Ani jsem si neuvědomil, že ji stále držím v ruce.

„Pane učiteli,“ oslovil jsem ho, „kde je paní Doddsová?“

Bez zájmu si mě změřil. „Kdo?“

„Další učitelský doprovod. Paní Doddsová. Učitelka matematiky.“

Zamračil se a naklonil se dopředu. Zatvářil se trochu starostlivě. „Percy, na téhle exkurzi není žádná paní Doddsová. A pokud vím, žádná paní Doddsová není ani na celé akademii Yancy. Není vám něco?“

Druhá kapitola

Tři staré dámy pletou ponožky smrti

Někdy se mi zdálo, že se se mnou děje něco divného, ale obyčejně to rychle přešlo. Tahle nekonečná halucinace na mě byla moc. Celý zbytek školního roku to vypadalo, že celá škola se mnou hraje nějakou hru. Spolužáci dělali, jako by byli úplně a naprosto přesvědčeni, že paní Kerrová – energická blonďatá žena, kterou jsem v životě neviděl, dokud na konci exkurze nenastoupila do našeho autobusu – je naše matikářka už od Vánoc.

Občas jsem na někoho zkusil vybalit zmínku o paní Doddsové a koukal, jestli se nezarazí, ale dívali se na mě jako na cvoka.

Už jsem jim skoro uvěřil, že paní Doddsová nikdy neexistovala.

Skoro.

Ale Grover mě ošidit nedokázal. Když jsem před ním řekl jméno Doddsová, nejdřív zaváhal a teprve pak prohlásil, že neexistuje. Ale já věděl, že mi lže.

Něco se dělo. Něco se stalo v tom muzeu.

Ve dne jsem neměl moc času o tom uvažovat, ale v noci mi při představě paní Doddsové s pařáty a kožnatými křídly naskakoval studený pot.

Nezvyklé počasí pokračovalo, což mému rozpoložení nijak neprospělo. Jednu noc se mi při bouřce rozbila okna v internátní ložnici. O pár dní později se jen padesát mil od akademie Yancy sneslo největší tornádo, jaké kdy v údolí řeky Hudson zaznamenali. Mezi aktualitami probíranými v občanské výchově bylo nezvykle mnoho zpráv o malých letadlech, která toho roku pod náhlými nápory větru spadla do Atlantiku.

Většinu času jsem si připadal rozmrzelý a podrážděný. Ve škole jsem se zhoršil z trojek na pětky. Čím dál víc jsem bojoval s Nancy Bobofitovou a s jejími kamarádkami. Skoro každou hodinu mě posílali na chodbu.

Nakonec, když se mě pan Nicoll, náš učitel angličtiny, snad po milionté zeptal, proč jsem se neobtěžoval připravit se na prověrku pravopisu, ztratil jsem nervy. Vynadal jsem mu do starých ochlastů. Ani jsem přesně nevěděl, co to znamená, ale znělo to dobře.

Příští týden poslal ředitel mámě dopis s oficiálním sdělením: příští rok mě na akademii Yancy nechtějí.

Fajn, řekl jsem si. To je opravdu fajn.

Stýskalo se mi po domově.

Chtělo se mi být s mámou v našem starém bytě v Upper East Side, i kdybych musel jít do veřejné školy a snášet svého hnusného nevlastního otce a jeho stupidní karetní sešlosti.

Ale stejně... Některé věci z Yancy by mi chyběly. Pohled z okna pokoje na lesy a řeku Hudson v dálce, vůně borovic. Chyběl by mi Grover, byl to dobrý kamarád, i když trochu divný. Dělal jsem si starosti, jak beze mě přežije příští rok.

A taky by mi chyběly hodiny latiny – ty bláznivé turnajové dny pana Brunnera a jeho přesvědčení, že uspěju.

Jak se blížil zkouškový týden, učil jsem se na jediný test, a to z latiny. Nezapomněl jsem, co mi říkal pan Brunner, že jeho předmět je pro mě životně důležitý. Netušil jsem, proč to tak je, ale začínal jsem mu věřit.

Večer před závěrečnými zkouškami jsem už byl tak zoufalý, že jsem hodil Cambridgeským úvodem do řecké mytologie přes pokoj. Slova se mi začala rozbíhat ze stránek, písmena mi vířila hlavou a dělala osmičky, jako by jezdila na skateboardu. Ani zaboha jsem si nedokázal zapamatovat rozdíl mezi Cheirónem a Charónem nebo Polydektem a Polydeukem. A časování latinských sloves? Na to jsem mohl rovnou zapomenout.

Přecházel jsem po pokoji a připadalo mi, že mi pod košilí běhají mravenci.

Vzpomněl jsem si na vážný výraz pana Brunnera, na jeho tisícileté oči. Od vás chci jenom to nejlepší, Percy Jacksone.

Zhluboka jsem se nadechl. Sebral jsem učebnici mytologie.

Nikdy dřív jsem učitele o pomoc nepožádal. Možná, že kdybych si s panem Brunnerem promluvil, něco by mi naznačil. Přinejmenším bych se mu mohl předem omluvit za tu velkou tučnou pětku, kterou nejspíš dostanu z jeho testu. Nechtěl jsem odejít z akademie Yancy a nechat ho myslet si, že jsem se nesnažil.

Vydal jsem se dolů do kanceláří učitelského sboru. Většinou byly tmavé a prázdné, ale dveře k panu Brunnerovi byly pootevřené a světlo z jeho okna se táhlo až na podlahu chodby.

Byl jsem tři kroky od kliky, když jsem z kanceláře uslyšel hlasy. Pan Brunner se na něco ptal. Hlas, který rozhodně patřil Groverovi, odpověděl: „...strach o Percyho, pane.“

Ztuhl jsem.

Nemám ve zvyku poslouchat cizí hovory, ale zkus neposlouchat, když zjistíš, že se o tobě tvůj nejlepší kamarád baví s dospělým.

Připlížil jsem se blíž.

„...samotného tohle léto,“ povídal právě Grover. „Chci říct, Blahovolná přímo ve škole! Teď, když to víme jistě, a oni to vědí taky –“

„Když na něj budeme spěchat, všechno tím zhoršíme,“ uvažoval pan Brunner. „Potřebujeme, aby ten chlapec víc vyzrál.“

„Ale možná už prostě nemá čas. Termín letního slunovratu –“

„To se bude muset vyřešit bez něj, Grovere. Nechme ho užívat si nevědomost, dokud ještě může.“

„Pane, on ji viděl...“

„Představa,“ tvrdil pan Brunner. „Mlha seslaná na studenty a učitele ho o tom přesvědčí.“

„Pane, já... Já nemůžu znovu selhat ve svých povinnostech.“ Groverův hlas byl přiškrcený rozčilením. „Víte, co by to znamenalo.“

„Tys nezklamal, Grovere,“ prohlásil pan Brunner laskavě. „To já měl poznat, co byla zač. Teď se prostě soustřeďme na to, abychom Percyho udrželi naživu do podzimu –“

Učebnice mytologie mi vypadla z ruky a žuchla na podlahu.

Pan Brunner zmlkl.

S bušícím srdcem jsem sebral knihu a couval chodbou zpátky.

Po skle ve dveřích osvětlené Brunnerovy kanceláře přejel stín, stín něčeho mnohem vyššího než byl můj učitel upoutaný na kolečkové křeslo. Držel něco, co podezřele připomínalo luk.

Otevřel jsem nejbližší dveře a vklouzl dovnitř.

O několik vteřin později jsem uslyšel pomalé klap-klap-klap, podobné tlumeným úderům dřevěných kostek, a pak se ozval zvuk, jako by hned za mými dveřmi čenichalo nějaké zvíře. Před skleněnou výplní se objevila velká tmavá postava, zastavila se a pak pokračovala dál.

Po krku mi stékala kapička potu.

Odkudsi z chodby se ozval pan Brunner. „To nic,“ zamumlal. „Od zimního slunovratu nějak nemám v pořádku nervy.“

„Já taky ne,“ promluvil Grover. „Ale byl bych přísahal...“

„Vrať se zpátky do pokoje,“ řekl mu pan Brunner. „Zítra tě čeká dlouhý zkouškový den.“

„To mi ani nepřipomínejte.“

V kanceláři pana Brunnera zhasla světla.

Čekal jsem potmě snad celou věčnost.

Konečně jsem vyklouzl na chodbu a vydal se nahoru do pokoje.

Grover ležel na posteli a studoval své latinské poznámky, jako by tam byl celý večer.

„Čau,“ pozdravil s kalným pohledem. „Budeš na ten test připravený?“

Neodpověděl jsem.

„Vypadáš hrozně.“ Zamračil se. „Neděje se nic?“

Obrátil jsem se, aby neprohlédl můj výraz, a začal jsem se chystat do postele.

Nechápal jsem, co jsem slyšel tam dole. Nejradši bych si myslel, že jsem si to jenom představoval.

Ale jedno bylo jasné: Grover a pan Brunner o mně mluvili za mými zády. Podle nich jsem v nějakém nebezpečí.

Druhý den odpoledne, když jsem odcházel z tříhodinové zkoušky z latiny a oči mi přecházely ze všech těch řeckých a římských jmen, ve kterých jsem nadělal chyby, zavolal si mě pan Brunner zpátky.

Chvíli jsem měl strach, že se dozvěděl, jak jsem předchozí večer tajně poslouchal, ale o to zřejmě nešlo.

„Percy,“ začal. „Nenech se znechutit, že odcházíš z Yancy. Bude to... bude to tak nejlepší.“

Říkal to laskavě, přesto mě to rozčilovalo. Mluvil tiše, ale ostatní studenti, kteří dokončovali test, ho mohli slyšet. Nancy Bobofitová se na mě ušklíbla a jedovatě sešpulila rty, jako by mi posílala pusu.

Zamumlal jsem: „Dobře, pane.“

„Chci říct...“ Pan Brunner popojel ve svém křesle sem a zase tam, jako by nevěděl, jak má pokračovat. „Tohle pro tebe není to pravé místo. Byla to jenom otázka času.“

V očích mě pálilo.

Můj oblíbený učitel před celou třídou tvrdí, že jsem nemohl školu zvládnout. Nejdřív celý rok říká, jak mi věří, a najednou mi prý byl ten vyhazov souzený.

„Dobře,“ souhlasil jsem rozechvěle.

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou pan Brunner. „Celé jsem to zkazil. Snažil jsem se ti říct, že... ty nejsi normální, Percy. Není to nic, za co by –“

„Díky,“ vyhrkl jsem. „Díky moc, pane, že jste mi to připomněl.“

„Percy –“

Ale já už byl pryč.

Poslední den zkoušek jsem si cpal oblečení do kufru.

Ostatní kluci vtipkovali a probírali plány na prázdniny. Jeden se chystal na túry do Švýcarska, další na měsíční plavbu po Karibiku. Byli to malí grázlíci stejně jako já, ale oni byli bohatí malí grázlíci. Jejich tátové byli ředitelé, velvyslanci nebo jiní zazobanci. Já byl nula z rodiny nul.

Ptali se mě, co budu dělat v létě, a já jim řekl, že se vracím do města.

Už jsem ale nedodal, že si budu muset najít brigádu, něco jako venčení psů nebo prodávání předplatného na časopisy, a ve volném čase si lámat hlavu, kam nastoupím na podzim do školy.

„Páni,“ vyrazil ze sebe jeden kluk. „No to je super.“

Vrátili se ke svému rozhovoru, jako bych neexistoval.

Jediný člověk, s nímž se mi nechtělo loučit, byl Grover, ale jak se ukázalo, ani jsem nemusel. Rezervoval si jízdenku na Manhattan na stejný autobus jako já, takže jsme mířili do města zase spolu.

Po cestě se Grover v jednom kuse nervózně ohlížel do uličky a pozoroval ostatní cestující. Napadlo mě, že se takhle neklidně choval vždycky, když jsme opustili Yancy, jako by čekal, že se stane něco zlého. Dřív jsem si myslel, že se bojí, aby se mu někdo neposmíval. Ale tady v autobuse nikdo takový nebyl.

Nakonec jsem to už nevydržel.

Zeptal jsem se: „Koukáš se po Blahovolných?“

Grover málem vyskočil ze sedadla. „Co-co tím myslíš?“

Přiznal jsem, že večer před zkouškou jsem slyšel jeho rozhovor s panem Brunnerem.

Groverovi zacukalo oko. „Co všechno jsi slyšel?“

„Ale... nic moc. Co je termín letního slunovratu?“

Škubl sebou. „Podívej se, Percy... Jenom jsem měl o tebe starost, víš? Chci říct, ty halucinace o ďábelských matikářkách...“

„Grovere –“

„A říkal jsem panu Brunnerovi, že jsi možná vynervovaný nebo tak něco, protože nikdo takový jako paní Doddsová není a...“

„Grovere, ty jsi fakt mizerný lhář.“

Uši mu zrůžověly.

Z kapsy košile vylovil umouněnou navštívenku. „Vezmi si prostě tohle, jo? Kdybys mě náhodou v létě potřeboval.“

Navštívenka byla psaná ozdobným písmen, což byl pro mé dyslektické oči děs, ale nakonec jsem rozluštil něco jako:

„Co jsou to polokrevní –“

„Neříkej to nahlas!“ vyjekl. „To je moje, hm... letní adresa.“

Srdce ve mně pokleslo. Grover má nějaký letní domov. Nikdy mě nenapadlo, že by mohl být stejně bohatý jako ostatní v Yancy.

„Fajn,“ hlesl jsem zachmuřeně. „Třeba kdybych tě chtěl navštívit ve tvém sídle.“

Přikývl. „Nebo... kdybys mě potřeboval.“

„Proč bych tě měl potřebovat?“

Vyslovil jsem to hruběji, než jsem měl v úmyslu.

Grover zrudl až po ohryzek. „Koukej, Percy, pravda je, že… že tě mám tak trošku chránit.“

Zůstal jsem na něj zírat.

Celý rok jsem se pouštěl do rvaček, bránil ho před bitím. Nespal jsem starostí, jak beze mě přečká příští rok. A Grover dělá, jako by chránil on mě.

„Grovere,“ začal jsem, „před čím mě to vlastně chráníš?“

Pod nohama se nám ozval hlasitý skřípot. Z přístrojové desky se vyvalil černý kouř a v celém autobusu to začalo páchnout po zkažených vajíčkách. Řidič zaklel a sjel na kraj silnice.

Po pár minutách přehrabování v motoru řidič oznámil, že musíme všichni vystoupit. Grover a já jsme vyšli ven spolu s ostatními.

Stáli jsme na státní silnici – na místě, jakého si člověk ani nevšimne, pokud tady neuvízne. Na naší straně cesty nebylo nic než javory a odpadky z projíždějících aut. Na druhé straně, za čtyřmi pásy asfaltu lesknoucího se v poledním horku, stál staromódní stánek s ovocem.

Zboží vypadalo fakt dobře: bedny naložené krvavě rudými třešněmi a jablky, vlašskými ořechy a meruňkami, džbány jablečného moštu ve vaně plné ledu na nohách v podobě pařátů. Nebyli tam žádní zákazníci, jen tři staré dámy. Seděly v houpacích křeslech ve stínu javoru a pletly ten největší pár ponožek, jaký jsem v životě viděl.

Chci říct, že ty ponožky byly velké jako svetry, ale přitom to vážně byly ponožky. Dáma napravo pletla jednu. Dáma nalevo pletla druhou. A ta uprostřed držela obrovský koš ocelově modré vlny.

Všechny tři vypadaly hrozně staře. Měly bledé obličeje vrásčité jako kůra ovoce a stříbrné vlasy svázané dozadu bílými šátky. Kostnaté paže jim trčely z vybledlých bavlněných šatů.

Nejdivnější bylo, že se dívaly přímo na mě.

Mrkl jsem na Grovera a chtěl k tomu něco poznamenat, ale všiml jsem si, jak mu z tváře zmizela barva. Nos mu cukal.

„Grovere?“ oslovil jsem ho. „Hej, člověče –“

„Řekni mi, že se nedívají na tebe. Dívají se, že?“

„Jo. To je divné, ne? Myslíš, že by mi ty ponožky padly?“

„To není legrace, Percy. To není vůbec žádná legrace.“

Stará žena uprostřed vytáhla obrovské nůžky – zlaté a stříbrné, s dlouhými čepelemi, podobné nůžkám na ovce. Slyšel jsem, jak Grover zatajil dech.

„Nastoupíme do autobusu,“ pobídl mě. „Pojď.“

„Cože?“ vyhrkl jsem. „Je tam nejmíň tisíc stupňů.“

„Dělej!“ Otevřel dveře a vylezl nahoru, ale já zůstal venku.

Staré dámy na druhé straně silnice mě pořád pozorovaly. Ta prostřední přestřihla vlnu a já bych přísahal, že jsem to šmik slyšel i přes čtyřproudový provoz. Její dvě kamarádky smotaly ocelově modré ponožky a já jen uvažoval, pro koho asi jsou – jestli pro yettiho nebo pro godzillu.

V zadní části autobusu vytrhl řidič z motoru velký kus kouřícího kovu. Autobus se otřásl a motor znovu naskočil.

Cestující zajásali.

„Sakra práce!“ křikl řidič. Plácl čepicí do autobusu. „Všichni nastupovat!“

Jakmile jsme se rozjeli, přepadla mě zimnice, jako bych chytil chřipku.

Grover nevypadal o moc líp. Třásl se a zuby mu drkotaly.

„Grovere?“

„No?“

„Co mi to zatloukáš?“

Otřel si čelo do rukávu košile. „Percy, cos viděl tam u toho stánku s ovocem?“

„Myslíš ty staré dámy? Co je s nimi, kámo? Nejsou jako... paní Doddsová, že ne?“

Tvářil se dost divně, ale měl jsem pocit, že ty ženy u ovocného stánku byly něco mnohem, mnohem horšího než paní Doddsová. Řekl: „Zkrátka mi pověz, cos viděl.“

„Ta prostřední vytáhla nůžky a odstřihla vlnu.“

Grover zavřel oči a prsty udělal gesto, jako by se křižoval, ale nebylo to přesně ono. Bylo to něco jiného, něco jakoby – staršího.

Pokračoval: „Viděls, jak přestřihla vlákno.“

„Jo. No a o co jde?“ Ale už když jsem to říkal, věděl jsem, že jde o hodně.

„To není možné,“ zamumlal Grover. Začal se kousat do palce. „Nechci, aby to bylo jako posledně.“

„Jaké posledně?“

„Vždycky šestá třída. Nikdy se nedostanou přes šestku.“

„Grovere,“ vyjekl jsem, protože mě začínal fakt děsit. „Co to meleš?“

„Nech mě doprovodit tě od autobusu domů. Slib mi, že půjdeme spolu.“

Nedávalo mi to smysl, ale slíbil jsem mu to.

„To je nějaká pověra nebo co?“ zeptal jsem se.

Žádná odpověď.

„Grovere – to přestřižení vlny. Znamená to, že někdo zemře?“

Podíval se na mě žalostně, jako by už v duchu vybíral kytky, které bych rád viděl na své rakvi.

Třetí kapitola

Grover nečekaně přijde o kalhoty

Teď se musím přiznat: jakmile jsme dojeli na autobusové nádraží, Grovera jsem se zbavil.

Já vím, já vím. Nebylo to ode mě slušné. Ale Grover mě děsil, díval se na mě, jako bych už byl mrtvý, a mumlal si: „Proč se to pořád stává?“ a „Proč to musí být pokaždé v šestce?“

Když byl Grover nervózní, vždycky musel na záchod. Takže mě nepřekvapilo, že jakmile jsme vystoupili, vymámil ze mě slib, že na něj počkám, a namířil si to přímo na toaletu. Místo abych čekal, popadl jsem kufr, vyklouzl ven a chytil první taxík do města.

„Roh Východní stočtvrté a První,“ řekl jsem řidiči.

Pár slov o mé mámě, než ji poznáš.

Jmenuje se Sally Jacksonová a je to ten nejlepší člověk na světě. To jenom potvrzuje mou teorii, že nejlepší lidi mívají příšernou smůlu. Její rodiče zemřeli při leteckém neštěstí, když jí bylo pět, a vychovával ji strýc, který se o ni moc nestaral. Chtěla se stát spisovatelkou a celou střední školu pracovala, aby si našetřila a mohla jít na vysokou s dobrou výukou tvůrčího psaní. Pak strýc dostal rakovinu a ona musela poslední rok ze školy odejít a starat se o něj. Když zemřel, zůstala bez peněz, bez rodiny a bez diplomu.

Jediná dobrá věc, kterou kdy zažila, bylo setkání s mým tátou.

Já si na něj vůbec nepamatuju, jenom na nějaké teplé světlo, možná z jeho úsměvu. Máma o něm nerada mluvila, byla potom vždycky smutná. Žádné fotky neměla.

Aby bylo jasno, oni nebyli manželé. Řekla mi, že to byl bohatý a významný člověk a jejich vztah byl tajný. Pak se jednoho dne vypravil přes Atlantik na nějakou důležitou cestu a už se nevrátil.

Ztratil se na moři, pověděla mi máma. Neumřel. Ztratil se na moři.

Máma příležitostně pracovala, chodila do večerních kurzů, aby dokončila střední školu, a vychovávala mě sama. Nikdy si nepostěžovala ani se nezlobila. Ani jednou. Ale já věděl, že to se mnou neměla lehké.

Nakonec se provdala za Gabea Ugliana. Byl příjemný asi tak prvních třicet vteřin po jejich seznámení a pak se vybarvil jako prvotřídní kretén. Už jako malý jsem mu začal říkat Smraďoch Gabe. Jo, je to tak. Ten chlap páchl jako plesnivá česneková pizza zabalená do trenek po tělocviku.

Máma měla s námi dvěma dost těžký život. To, jak s ní Smraďoch Gabe jednal, jak jsem s ním vycházel já... No, uděláš si obrázek z toho, jak jsem se vrátil domů.

Vešel jsem do našeho malého bytu a doufal jsem, že máma se už vrátila z práce. Místo toho dřepěl v obýváku Smraďoch Gabe a mastil poker se svými kumpány. V televizi řval sportovní kanál a po celém koberci se povalovaly plechovky od piva.

Málem ani nezvedl oči a s cigárem v puse procedil: „Tak jsi doma.“

„Kde je máma?“

„Maká,“ zavrčel. „Máš nějaký prachy?“

No prosím. Žádné Vítej zpátky. Rád tě vidím. Jak ses měl posledního půl roku?

Gabe přibral. Vypadal jako mrož bez klů, navlečený v hadrech ze sekáče. Na hlavě měl celkem asi tak tři vlasy ulízané přes holou lebku, jako by ho to mohlo zkrášlit či co.

Vedl krám s elektronikou v Queensu, ale většinu času vysedával doma. Netuším, proč ho už dávno nevyhodili. Jenom bral prachy a utrácel je za doutníky, z jejichž smradu se mi obracel žaludek, a samozřejmě za pivo. Věčně do sebe lil pivo. Když jsem byl doma, čekal, že přispěju do jeho fondů pro hazard. Říkal tomu „tajemství mezi námi chlapy“. Myslel tím, že kdybych to prozradil mámě, vytluče ze mě duši.

„Žádný prachy nemám,“ oznámil jsem mu.

Gabe povytáhl mastné obočí.

Dokázal vyčenichat peníze jako policejní pes, což mě překvapovalo, protože jeho vlastní puch překrýval všechno ostatní.

„Vzal sis z nádraží taxíka,“ prohlásil. „Nejspíš jsi platil dvackou. Dostals zpátky šest nebo sedm babek. Když někdo čeká, že bude žít pod touhle střechou, měl by taky solit. Nemám pravdu, Eddie?“

Eddie, správce bytového domu, si mě změřil, jako by mě chápal. „No tak, Gabe,“ řekl. „Ten kluk sotva přijel.“

„Nemám pravdu?“ zopakoval Gabe.

Eddie se zakabonil do misky preclíků. Zbylí dva chlápci si společně uprdli.

„Dobře,“ zamumlal jsem. Vylovil jsem z kapsy svazek dolarů a hodil peníze na stůl. „Doufám, že prohraješ.“

„Přišlo tvoje vysvědčení, chytrolíne!“ houkl za mnou. „Já bych na tvém místě nebyl tak drzý!“

Zabouchl jsem za sebou dveře svého pokoje, což vlastně nebyl můj pokoj. Během školního roku to byla Gabeova „studovna“. Nestudoval nic kromě starých motoristických časopisů, ale moc rád házel moje věci do záchodu, nechával zablácené boty na okenním parapetu a dělal, co se dalo, aby to tam zasmradil odpornou kolínskou, cigáry a zvětralým pivem.

Položil jsem si kufr na postel. Domove, sladký domove.

Gabeův smrad byl skoro horší než noční můry o paní Doddsové nebo zvuk nůžek, kterými stará dáma s ovocem přestřihla vlněné vlákno.

Jakmile jsem na to pomyslel, podlomila se mi kolena. Vzpomněl jsem si na Groverův vyplašený výraz a jak mě přiměl slíbit, že nepojedu domů bez něj. Najednou mě zamrazilo. Cítil jsem, jako by někdo – nebo něco – právě teď po mně slídilo, možná už se to vleklo po schodech nahoru a rostly tomu hrozné dlouhé pařáty.

Pak jsem uslyšel mámin hlas. „Percy?“

Otevřela dveře ložnice a strach se rozplynul. Máma dokáže zařídit, že mi je fajn, jenom tím, že vejde do pokoje. Oči jí zářily a duhovky měnily barvu ve světle. Její úsměv hřál jako peřina. V dlouhých hnědých vlasech měla pár šedých pramínků, ale nikdy jsem si nemyslel, že je stará. Když se na mě podívala, připadalo mi, jako by na mně viděla jenom to dobré, nic špatného. Nikdy jsem ji neslyšel zvýšit hlas ani říct někomu něco nepěkného, dokonce ani mně nebo Gabeovi.

„Ach, Percy.“ Pevně mě objala. „Nechce se mi tomu věřit. Tys od Vánoc vyrostl!“

Červeno-bílo-modrá pracovní uniforma jí voněla po těch nejlepších věcech na světě: po čokoládě, lékořici a všech těch dobrotách, které prodávala v cukrárně na nádraží Grand Central. Přinesla mi velký pytel „vzorků zdarma“, jako pokaždé, když jsem se vrátil domů.

Sedli jsme si spolu na kraj postele. Pustil jsem se do kyselých borůvkových tyčinek a máma mi prohrábla vlasy a chtěla vědět všechno, co jsem jí nenapsal v dopisech. O tom, že mě vyloučili, neřekla ani slovo. Nevypadala, že by jí to vadilo. Ale starala se, jestli jsem v pořádku. Vedl si její chlapeček dobře?

Říkal jsem, že mě udusí a aby mi dala pokoj a tak, ale tajně jsem byl fakt moc, moc rád, že jsem s ní.

Gabe z vedlejšího pokoje zařval: „Hej, Sally – co takhle fazolovou omáčku, co?“

Zatnul jsem zuby.

Moje máma je nejmilejší ženská na světě. Měla si vzít nějakého milionáře, ne takového pitomce, jako je Gabe.

Kvůli ní jsem se snažil o svých posledních dnech na akademii Yancy mluvit vesele. Pověděl jsem jí, že mi to vyloučení moc neublížilo. Tentokrát jsem vydržel skoro celý rok. Získal jsem nové kamarády. V latině jsem si vedl docela dobře. A upřímně, ty rvačky nebyly tak strašné, jak tvrdí ředitel. Akademii Yancy jsem si oblíbil. Vážně. Málem jsem přesvědčil sebe samého, že jsem ten rok zvládl dobře. Když jsem pomyslel na Grovera a na pana Brunnera, stahoval se mi krk. Ani Nancy Bobofitová mi už nepřipadala tak špatná.

Až do té exkurze do muzea...

„Co?“ zeptala se máma. Propichovala mě očima, pokoušela se ze mě vytáhnout tajemství. „Nevyděsilo tě něco?“

„Ne, mami.“

Nebylo mi z té lži dobře. Chtěl jsem jí říct o paní Doddsové a o třech starých dámách s vlnou, ale připadalo mi, že by to znělo hloupě.

Našpulila rty. Věděla, že něco skrývám, ale netlačila na mě.

„Mám pro tebe překvapení,“ uculila se. „Pojedeme k moři.“

Vyvalil jsem oči. „Do Montauku?“

„Na tři dny – do stejného srubu.“

„Kdy?“

Usmála se. „Jen co se převleču.“

Nemohl jsem tomu uvěřit. Nebyl jsem s mámou v Montauku už dvě poslední léta, protože Gabe prohlásil, že na to nemáme prachy.

Gabe se objevil ve dveřích a zavrčel: „Co ta fazolová omáčka, Sally? Tys mě neslyšela?“

Nejradši bych mu jednu vrazil, ale podíval jsem se mámě do očí a pochopil jsem, že mi nabízí dohodu: ještě chvilku mám být na Gabea příjemný. Jen do té doby, než se máma připraví k odjezdu do Montauku. A pak odtud vypadneme.

„Už jdu na to, zlato,“ řekla Gabeovi. „Jenom jsme si povídali o tom výletu.“

Gabe přimhouřil oči. „O výletu? Chceš říct, žes to myslela vážně?“

„Já to věděl,“ zamumlal jsem naštvaně. „Nenechá nás odjet.“

„Jistěže ano,“ prohlásila máma klidně. „Tvůj nevlastní otec si jen dělá starosti o peníze. To je všechno. Kromě toho,“ dodala, „Gabriel se nemusí spokojit jenom s fazolovou omáčkou. Udělám mu omáčku i s masem, že mu to vystačí na celý víkend. A s avokádovou pastou. A kysanou smetanou. Prostě se vším všudy.“

Gabe trochu roztál. „Takže ty prachy na ten výlet... ty jdou z tvého fondu na šaty, je to tak?“

„Ano, miláčku,“ přikývla moje matka.

„A nebudeš se s mým autem nikam courat, jen tam a zpátky.“

„Budeme moc opatrní.“

Gabe se poškrábal na dvojité bradě. „Když si pospíšíš s tím jídlem... A když se kluk omluví, že mě vyrušil z pokeru, tak možná...“

Možná, kdybych tě nakopl do choulostivého místa, pomyslel jsem si. Až bys týden pištěl jako holka.

Ale máminy oči mě varovaly, abych ho radši nerozčiloval.

Proč se vůbec dala dohromady s tímhle chlapem, chtělo se mi zařvat. Proč se stará o to, co si myslí?

„Omlouvám se,“ zamumlal jsem. „Je mi fakt líto, že jsem přerušil tvou ohromně důležitou partii pokeru. Hned se k ní, prosím, vrať.“

„Jo, tak jo,“ usoudil nakonec.

Vrátil se ke kartám.

Miloval jsem to tam.