Marie Terezie
císařovna a matka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.e-garamont.cz

www.albatrosmedia.cz

Elisabeth Badinterová

Marie Terezie: císařovna a matka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Z francouzštiny přeložil Tomáš Kybal.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d‘aide à la publication F. X. Šalda, a bénéficié de la collaboration de l‘Institut français de Prague.

Tato kniha vychází za pomoci programu na podporu publikační činnosti F. X. Šalda Francouzského institutu v Praze.

© Editions Flammarion, Paris, 2020

Translation © Tomáš Kybal, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7407-510-0

ISBN e-knihy 978-80-7407-527-8 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7407-528-5 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7407-526-1 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Juditě

„Výchova dětí byla pro mne vždy tou nejdůležitější věcí.“

Marie Terezie Rakouská,

duben 1774

Předmluva

V mé poslední knize1 jsem se pokusila načrtnout portrét mocné ženy, Marie Terezie Rakouské, v polovině 18. století nejmocnější vládkyně v Evropě. Všichni, kdo se s ní setkali, jak muži, tak ženy, jednomyslně poukazovali na její šarm, důvtip i velký půvab. „Umí si získat všechna srdce,“ říkalo se v její době. Zahraniční vyslanci svorně skládali hold jejím diplomatickým dovednostem a bystrému duchu. Její životopisec Alfred von Arneth zmiňuje „vlídnou laskavost“ i ocelově pevný charakter.

Cílem této mé předešlé knihy bylo představit mimořádnou vládkyni a manželku, přičemž jsem vždy žasla nad tím, s jakým mateřským zaujetím se věnovala houfu svých dětí. Starost o děti jednak nebyla v její době a prostředí vůbec v módě a navíc jsem si kladla otázku, jak dokázala všechny své úlohy skloubit.

Zajímalo mě, jaká to byla matka, jak své děti vychovávala a jak individuálně přistupovala ke každému z nich. Proniknout do soukromí Marie Terezie by bylo nemožné bez již publikovaných četných korespondencí, ale také bez mnoha dosud neznámých archivních materiálů, jako jsou důvěrná sdělení dětských guvernantek nebo císařovniny soukromé dopisy. Tyto nově dostupné dokumenty odhalují ženu tak odlišnou od představy tvrdé panovnice, že mi přišlo nezbytné vykreslit její druhý portrét: portrét matky. Je to dosud jen skica, protože archivy často mlčí o vztazích Marie Terezie s tím či oním z jejích dětí v malém věku a málokdy mohou vysvětlit vztahy, které s nimi měla coby s dospělými. Jelikož ale svědectví schází, je třeba se držet toho, co víme.

Za svého života byla jednohlasně označována za „něžnou matku“, což může čtenáře z 21. století překvapit, a proto je třeba připomenout, že toto vyjádření nemělo stejný význam jako dnes. Označovala se jím matka, která se o své děti stará, a nikoli matka něžná a naslouchající. V první polovině 18. století dosud měla značnou váhu teologie svatého Augustina, která po staletí předávala dramatický obraz dítěte jako nedokonalé bytosti klesající pod tíhou dědičného hříchu. Malého človíčka popisuje jako neznalého, rozmarného a přirozeně provinilého. Augustiniánská pedagogika tedy káže represivní výchovu potlačující dětské touhy a rodičům doporučuje chladnost a přísnost – v protikladu k mateřské něze, která v dnešní době staví nevinné dítě do středu veškerého zájmu.

Marie Terezie rozhodně nepatří ke stoupenkyním takovéto výchovy, ale není jí neznámá. Ve výchově neuplatňuje přednosti svého diplomatického nadání a mluví upřímně a bez ohledu na psychologické dopady, které jsou pro nás dnes tolik důležité. Přitom otevírá nový úsek dějin mateřství a výchovy, který jako vzor přetrval až do počátku 20. století, do etapy měšťanského mateřství, aktivního a zodpovědného za budoucnost dětí. Marie Terezie byla první vlaštovkou moderních matek: oplakává své mrtvé děti, chvěje se úzkostí, když jsou nemocné, cítí odpovědnost za vše, co se jich týká, a také vinu za všechny jejich potíže. Stejně jako spousta současných matek se dopouštěla neobratností, chyb, a dokonce i bezpráví. Byla to zkrátka pravá matka, a nikoli matka jen na oko.

1Le Pouvoir au feminin. Marie-Thérèse d´Autriche, 1717–1780. L´impératrice-reine, Paříž, Flammarion, 2016.

1.
MATKA PANOVNICE

Na první pohled se mateřství císařovny Marie Terezie2 ničím neliší od mateřství postavením rovných soudobých panovnic či žen pocházejících z vysoké aristokracie. Občas se zdůrazňovalo, že se ukazuje na veřejnosti v doprovodu svých dětí, aby ukázala, že je dobrá matka a že tedy bude i dobrou panovnicí pro své národy. Dnešními slovy by se dalo hovořit o pozoruhodném smyslu pro politickou komunikaci, a již tehdy někteří soudobí glosátoři dokonce naznačovali, že děti jsou jen figurky ve službách jejího veřejného obrazu.

Ve skutečnosti je případ Marie Terezie Rakouské v první polovině 18. století takřka jedinečný. Prokazuje starost o děti a mateřské chování, jaké je u většiny žen podobného postavení téměř nemyslitelné. Navíc je ve své době jedinou panovnicí vládnoucí velké říši,3 pracuje až patnáct hodin denně,4 vede dvě sedmileté války a přitom přivádí na svět za devatenáct let šestnáct dětí. Jelikož tři děvčátka zemřela v útlém dětství, dbala na výchovu zbylých třinácti.

Marie Terezie byla pravá matka, která se vždy o své děti starala a činila veškerá rozhodnutí, která se jich týkala. Oproti tehdejším dobrým mravům o nich hodně mluví, žádá o rady a děsí se každé jejich nemoci. Zároveň je to absolutní panovnice habsburské říše a jejím úkolem je připravit je na politickou dráhu a na upevňování říše a udržování míru. Z toho vyplývají sváry mezi mateřskými city a jejími panovnickými povinnostmi, které často stojí proti sobě.

JAKOU BYLA MATKOU?

Postavení absolutní panovnice jí poskytovalo ohromnou moc a autoritu, a to jak ve veřejném, tak v soukromém prostoru. O všem rozhodovala sama a také uplatňovala svá vlastní pravidla. Přinejmenším lze říct, že se ve výchově rozhodně neinspirovala vzorem své matky Alžběty Kristiny, která se dětem nevěnovala a o své dvě přeživší dcery se téměř nezajímala.5 Milující a pravou matkou Marie Terezie zůstala až do konce života její guvernantka hraběnka Charlotte von Fuchs, které říkala „Mami“ a která stála pevně při ní6 až do své smrti v dubnu roku 1754. Císařovna a královna přitom neměla ani vyrovnanou povahu, ani bujarou veselost paní von Fuchs, která se na druhé straně ovšem nemusela starat o vládu a výchovu třinácti dětí.

Její nástup k moci přispěl k převrácení tradičních rodičovských rolí. Milovaný manžel František Štěpán Lotrinský7 je něžný a pozorný otec, zvláště pokud jde o dcery. Poté, co neuspěl ve vojenské kariéře a neprojevil nadání pro vysokou politiku, se nadšeně ujímá pozorné péče o potomstvo, což v té době nebylo příliš běžné. Je to srdečný a hravý otec, který se nebojí projevit něhu a přísnost není jeho silnou stránkou. Několik dní po jeho smrti napsala hraběnka Leopoldina Kaunitzová své sestře, kněžně Eleonoře z Lichtenštejna: „Císaře musí všichni litovat hlavně pro to, jaký byl, více jako člověka než císaře; nikdy nebylo lepšího pána, tak dobrého otce, slušného muže, pravého přítele, laskavého ke všem.“8

Otcovskou něhou zahrnoval později i své tři snachy: Isabellu Bourbonsko-Parmskou, první ženu Josefa II., svého nejstaršího syna; španělskou infantku Marii Luisu, budoucí manželku mladšího syna Leopolda; a Josefu Bavorskou, druhou Josefovu manželku. Několikrát psal svému vyslanci ve Španělsku Rosenbergovi, aby jeho budoucí snachu Marii Luisu uklidnil:

„Ve mně jistě vždy nalezne něžného otce. (…) Pracuji na tom, abych jí vychoval manžela, který se k ní bude hodit. (…) Víte, jak miluji své děti, a ji považuji za jedno z nich.“9 O něco později: „Zvláště vás žádám, abyste se ji ze všech sil snažil přesvědčit, aby mi důvěřovala, a to při všech příležitostech, protože jí rád ve všem pomohu. (...) Má snacha (Isabella) již ke mně důvěru pojala a já doufám, že ji nikdy nezklamu.“ Posléze znovu přikazuje Rosenbergovi, aby ji přesvědčil, „že ve mně vždy nalezne svého druhého otce, stejně tak jejího, jako mých vlastních dětí, jenž se při každé příležitosti bude snažit jí pomáhat a být jí užitečný. (…) Slibuji jí zajisté veškeré možné přátelství a něhu.“10 A konečně: „Přikazuji vám ujistit ji o tom, jak rád ji uvidím u své rodiny, a to skutečně není kompliment. (…) Zdá se mi, že v ní vidím (na jejích portrétech) mnoho dobroty a bude pro mne skutečným potěšením ji políbit a být jí k užitku.“11

František Štěpán nebude mít příležitost dokázat, že nemluvil do větru, protože sotva dva týdny po její svatbě s Leopoldem náhle umírá. Nesmírnou laskavost milujícího a pozorného tchána však vynáší na světlo svědectví jeho třetí snachy, Josefy. Nešťastná Josefa byla odpudivě ošklivá, nesmělá a bez nejmenšího tělesného či intelektuálního kouzla, a jakmile přijela do Vídně, svého okolí se stranila. Švagrové se jí posmívaly, manžel Josef jí pohrdal, utíkal od ní a jediný, kdo ji navštěvoval a projevoval jí svou náklonnost, byl František Štěpán. Dokonce i Marie Terezie, a priori dobrosrdečná, se musela přemáhat, aby tuto novou snachu přijala. Stačilo jí pár dní na to, aby pochopila, že toto manželství je odsouzeno k nezdaru a že Josef svou druhou manželku nikdy nedokáže přijmout. Po smrti svého tchána se Josefa svěřila sestře: „Bolest ze ztráty, kterou jsem utrpěla, mnou tolik prostupuje (…). Jak mohu přijímat komplimenty, které mi skládáte ktomu, že je teď ze mě panovnice? Stávám se jí za příliš vysokou cenu, stokrát raději bych zemřela jako královna (Římanů), než přežila tak úctyhodného otce, jenž mne zahrnoval dobrotou a viděl ve mně nejen snachu, ale i skutečnou přítelkyni. Mohu říci, že se tak vždy projevoval a byl mi jediným skutečným přítelem. (…) Nikdy nečinil rozdílu mezi svými dětmi a mnou. A já ho také milovala a ctila jako vlastního otce.“12

I když se zdají rodičovské role z pohledu tradičních kritérií převrácené, Marie Terezie a František Štěpán byli oba pozornými a účastnými rodiči. Od věku šesti nebo sedmi let doprovázejí potomci císařského páru své rodiče při mnohých příležitostech: při poutích, bohoslužbách, ale také při pobytech na venkově nebo při divadelních představeních. Ovšem zatímco císař „se svými dětmi navštěvuje pantomimu pro děti,“13 císařovna se stará o to najít domácího učitele pro prvorozeného syna, který přesáhl věk šesti let. Poslední slovo ve výběru a v instrukcích vychovatelům a guvernantkám má vždy Marie Terezie, ale velmi přitom dbá na to, aby do rozhodování zapojila i manžela.14 Jelikož je do něj vášnivě zamilovaná a záleží jí na tom, aby ho neurazila zdůrazňováním jejich rozdílného postavení, činí mladá královna všechno pro to, aby ukázala, že jsou si rovni. Rovnost spoluvládců je však spíše formální než skutečná a nikoho neoklame.

František Štěpán hraje roli něžného otce a matka zase ztělesňuje autoritu a přísnost, což přitom nevylučuje téměř „měšťanskou“ blízkost mezi partnery, jak dokazuje větička na konci dopisu: „Čtyřikrát po sobě jsem to musela přepisovat, jelikož jsem měla v pokoji s císařem šest dětí, a na mém dopise je to znát.“15

Téměř obyčejná matka

Do výchovy dětí se u Marie Terezie jako u každé jiné matky promítají její kvality i nedostatky, ale v jejím případě i těžké psychologické dědictví jejího otce.16 Hlavně díky dvěma nejbližším přátelům, Emmanuelu Silva-Taroucovi a milované snaše Isabelle, kteří zanechali mnohá svědectví o tom, jaká byla Marie Terezie matka, se nyní můžeme pokusit načrtnout její portrét.

Svými současníky byla často označována za „něžnou matku“, protože se starala o své děti víc než jiné matky a ráda se ukazovala v jejich přítomnosti. Tehdy se ovšem neprojevovala něha v tom smyslu, jak jí chápeme dnes.17 Byla by považována za jakousi nemístnou výchovnou slabost či rozmazlování, zvláště když se jednalo o dítě panovníků, které bude zastávat nejvyšší státnické funkce. V první polovině 18. století je stále ještě dítě považováno za bytost, kterou je třeba cepovat, a od narození za provinilce, kterého mají jeho rodiče povinně kárat.

Její důvěrník Tarouca a arcivévodkyně Isabella už byli modernější a toto pojetí kárající matky nesdíleli. Podle nich má Marie Terezie „skvělé srdce, něžné a soucitné,18 ale je to také „přísná matka“, a oba dva jí vyčítají totéž: že je příliš neústupná, má velký odstup a přílišnou nedůvěru. „Pokud jde o děti, císařovna je miluje, ale je ze zásady příliš přísná. Je třeba se stále pokoušet děti před ní podporovat, omlouvat (…) a snažit se ji vést k mírnosti.“ Císařovna nesnáší neukázněnost a její v mžiku přijímaná stanoviska a názory jsou často prudké. V těch chvílích je třeba ji přimět k hovoru, tím si uleví (…). A brzy nato je opět stejná.“19 Navíc „to, jak miluje své děti, se často mísí s jakousi nedůvěrou a zjevným chladem“.20

Tarouca toto kritické hledisko sdílí a před císařovnou se tím netají. Když si mu Marie Terezie stěžuje na povahu a chování svého syna Josefa, tehdy dvanácti či třináctiletého, o němž právem soudí, že je závistivý, nadutý a vzpurný vůči všem poznámkám k jeho chování, připomene jí Tarouca podobnou situaci, které byl svědkem, mezi vévodkyní z Arenbergu a jejím synem přibližně stejného věku jako Josef. Vévodkyně ho požádala o radu stejně jako Marie Terezie, a on jí vyčetl, jak „nepříjemně, prudce a často napomíná svého syna (…), místo aby ho trpělivě vychovávala. Jelikož měl chladnou a odměřenou povahu, vévodkyně ho svými poznámkami odpuzovala a mohla ho tím ztratit nebo mu vnuknout jakýsi strach, blízký odporu.“21

Vévodkyně se s Taroucou rozešla ve zlém, ale lekce to byla užitečná. Matka zjihla a syn ji něžně miloval. Na okraj tohoto dopisu připojila Marie Terezie komentář: „Prokázal jste mi značnou službu velkorysostí a citlivostí, s níž mi popisujete syna, o němž si matka myslela, že je necitelný a jehož ve třinácti kárala příliš prudce. Moc dobře se v ní poznávám a nezlobím se, nýbrž jsem vděčná. Bůh dá, aby se to zdařilo stejně tak. Alespoň jste mne trochu povzbudil.“

O rok později Tarouca připomene „jistou obdivuhodnou vlastnost (jejího) drahého prvorozeného syna. Těším se a raduji s jeho vznešenou a někdy nedůvěřivou matkou. (…) Velkovévoda Josef na Vašem Veličenstvu zřejmě velmi něžně lpí“. A komentář Marie Terezie: „Tu vlastnost znám. Rozplakala mne.“22

Oproti četným vrstevnicím je Marie Terezie úzkostlivá a zjevně ji také pronásleduje otázka, jestli je dobrou matkou. Její snacha Isabella si poznamená, že „ráda mluví o svých dětech (…) s každým, kdo se namane (…) aby si nechala poradit (…). A oni jí mohou náhodně proneseným slovem vnuknout věci, které by ji jinak nikdy nenapadly a které jsou dokonce proti vší pravděpodobnosti (…). Potom si asi říká, že by to tak klidně mohlo být (…) anebo že se patrně mýlila.“23 O svých mateřských schopnostech pochybuje a soudí, že její zkušenosti a pedagogický talent jsou slabé. „Její osvícenost je jí vlastně na škodu, protože zapomíná, že málo lidí je skutečně upřímných a ti že jsou vzácní; z toho plynou chyby, které páchá, nerozhodnost, která ji často ovládá, a kvůli tomu žádá rady někdy i u těch nestoudných, kteří jen zištně projevují svou horlivost.“24 Přítel Tarouca v ní vidí dezorientovanou a úzkostlivou matku, která se obává svých chyb, a všímá si jejích pochybností stran výchovy budoucího panovníka Josefa. Sice ho miluje, ale neví, co dělat, aby to „lehkomyslné, nestálé, nedbalé a necitelné dítě“, které nechávají její tresty chladným, změnila. Říká o sobě, že ji její protikladné city „rvou srdce“ a opět se dovolává Taroucovy moudrosti, neboť, jak říká: „Hroutím se pod tím.“25 Tarouca ji utěšuje, jak může, káže jí mírnost, trpělivost, a hlavně pevný výchovný plán, který se nemá měnit podle často protichůdných názorů okolí.

Z toho všeho vyplývá, že Marie Terezie je možná snad příliš přísná, ale rozhodně to není matka jen tak pro parádu. Ačkoli má děti u sebe ve dnech, kdy se kolem tísní celý dvůr,26 chce být s nimi i ve chvílích, kdy pracuje ve své zahradě v Schönbrunnu.27 Jak napsal Tarouca: „Je to matka, která všechny své děti hluboce miluje.“28

STAROST O DĚTI

Opravdovost a intenzita mateřské lásky se dá těžko vymezit v době vysoké plodnosti a časté úmrtnosti. Nejlepším ukazatelem tohoto citu se tak ukazuje obava ze ztráty dítěte a smutek z jeho smrti. Mnohem později, když její dcery odcházejí provdané za cizí panovníky a Marie Terezie bude mít malé šance je znovu spatřit, svěří se svému věrnému příteli Rosenbergovi: „Své děti miluji a nejvíc to cítím, když některé z nich ztrácím.“29

Úzkost z nemoci a bolest ze ztráty

Marie Terezie, podobně jako mnoho jejích současnic, zažila ztrátu několika dětí. Kromě smrti svých tří malých dcer, svého úplně prvního dítěte, téměř třiapůlleté Alžběty, roční Karolíny a novorozené druhé Karolíny, musela tato matka čelit smrti tří dalších dětí, které dosáhly či téměř dosáhly dospělého věku: bezmála šestnáctiletého druhého arcivévody Karla,30 dvanáctiapůlleté Johany31 a šestnáctiapůlleté Josefy,32 která zemřela těsně před odjezdem za budoucím manželem Ferdinandem, králem neapolským. Z těchto tří dětí zemřel Karel na kurděje a jeho dvě sestry na černé neštovice. Tato nemoc byla metlou tehdejší doby, a děti Marie Terezie postihla opravdu znatelně. Na tuto strašlivou epidemii zemřelo sedm jejích dětí a obě Josefovy manželky.33 Lékaři vůči ní byli bezmocní, stejně jako vůči většině tehdejších vážných nemocí.

Pokaždé, když nějaké dítě onemocnělo, zažívala Marie Terezie podle svých vlastních slov „smrtelné úzkosti“.

Ve svých Pokynech pro ayos a ayas34 nařídila vychovatelům a guvernantkám „pravidelná hlášení o prvních, i nejlehčích indispozicích či sebemenším úrazu (…). Pevně jsem trvala na vykonávání tohoto příkazu, že chci být dnem i nocí osobně informována o sebemenší změně či příznaku týkajících se zdravotního stavu mých dětí, aniž jsem se bála, že mě nějaká nepříjemná zpráva vyděsí.“35

Nepříjemných zpráv bylo dost a důvěrná sdělení i dopisy různým ayas svědčí o úzkostech, které jí působily vážná onemocnění dětí. Rok 1757 byl pro ni v tomto ohledu jedním z nejhorších: zatímco vedla válku s Fridrichem II., během čtyř měsíců onemocní dvě děti a jsou v ohrožení života: v lednu onemocní Josef černými neštovicemi, což jí způsobí „velké znepokojení“36 a o dva měsíce později málem zemře drahá Marianna,37 pravděpodobně na zápal plic. Marie Terezie se svěřila paní Lerchenfeldové, že „myslela, že se pro svou dceru zhroutí,“38 což nebylo v té době běžné vyjádření, a Marie Terezie a František Štěpán jsou „těžce zarmouceni“.39 Když se pak v říjnu 1767 pravými neštovicemi nakazí také druhá Alžběta, píše Marie Terezie markýze de Herzelles: „Jsme ve velkých úzkostech (…). Ten druh neštovic není dobrý. Obáváme se celé řady komplikací, zítřejší den nám mnohé vyjasní. Představte si to očekávání. Mé srdce visí na vlásku. Moje odvaha naprosto vyprchala. Bůh ale může učinit vše. Zcela se odevzdávám do jeho vůle.“40

Alžběta, jedna z nejkrásnějších dcer Marie Terezie, přežila, ale nemoc ji poznamenala a výrazně ubyly šance na dobrý sňatek.

I když samotná Marie Terezie pravým neštovicím až do roku 1767 unikala, dobře si nakažlivou povahu této choroby uvědomovala. Přesto pokaždé, kdy nemoc postihla někoho z jejích blízkých, přispěchala k jeho posteli, až musela zasáhnout autorita jejího lékaře van Swietena anebo její vlastní rodina. Odmítala odejít a zůstávala nablízku, aby byla co nejdříve informována o průběhu, a někam daleko odcestovat vůbec v té situaci nepřipadalo v úvahu.

Smrt každého z dětí, včetně těch nejmenších, byla pro Marii Terezii tragédií. Když onemocněla Marianne, napsala: „Pán Bůh mě již dlouho šetřil takových ztrát a já cítím, že všechny ty, které jsem utrpěla, prožívám znovu.“41 Komoří Františka Štěpána Khevenhuller si poznamenal 1. srpna 1743 do svého Deníku, že Marie Terezie odjíždí s malou společností do Laxenburgu, aby se tam zúčastnila mše za svoji první dceru Alžbětu, jež tam zemřela.42

Marie Terezie nikdy na žádné ze svých zesnulých dětí nezapomene. Při opravě velké dvorany paláce v Innsbrucku u příležitosti svatby arcivévody Leopolda v roce 1765 objednala pro výzdobu stěn v Meytensově ateliéru portréty všech členů rodiny, včetně tří dětí, které zemřely malé, v podobě andílků různé velikosti v ráji. Je to v té době něco naprosto výjimečného.

Toto uctívání památky dětí, které zemřely velmi mladé, kontrastuje s tehdejšími zvyky a obyčeji, kdy byla dětská a kojenecká úmrtnost značná. Když například přijde markýza de Châtelet o šestnáctiměsíčního syna, podivuje se sama nad tím, jak ji to zasáhlo: „Roztrpčilo mě to víc, než bych si pomyslela,“43 ale rychle přejde v dopise k jinému tématu. Její slova se vyrovnají známé Montaigneově poznámce z doby o téměř dvě staletí dříve: „Přišel jsem o dvě či tři děti ještě v kojeneckém věku s jistou lítostí, ale bez zármutku.“44 V 18. století ještě zkrátka převažoval pocit, že zemřelé malé dítě lze nahradit spoustou jiných. Jinak řečeno podle lidového pořekadla: „Pro jedno kvítí slunce nesvítí.“ V podobném duchu utěšoval Marii Terezii její přítel Tarouca po ztrátě Karolíny, druhé toho jména, která se narodila mrtvá v roce 1748: „Vaše Veličenstvo se těší dosti dobrému zdraví, aby mohlo (otěhotnět) znovu ještě desetkrát nebo dvanáctkrát.“45

Když srovnáme mateřské city Marie Terezie s chováním jiných panovnic či aristokratek její doby, zjistíme, že mají málo společného. Všechny, či téměř všechny, zažily smrt dětí v útlém věku i nemoci, které skonu předcházely.46 V největším protikladu k Marii Terezii pravděpodobně stojí francouzská královna Marie Leszczyńská, jež poslala v roce 1738 své čtyři poslední dcery ve věku pět, čtyři, dva roky a nejmladší dceru, Madame osmou, coby jedenáctiměsíčního kojence do opatství Fontevrault. Toto rozhodnutí učinil ministerský předseda pod záminkou úsporného opatření a s požehnáním krále, označovaného přitom za „něžného otce“. Na královně nebyl znát žádný zármutek ani nesouhlas. Dcery byly svěřeny do péče kláštera na deset až dvanáct let a královnu nikdy nenapadlo je navštívit, ačkoli neváhala cestovat do Lunéville za svým otcem Stanislavem. Ještě překvapivější je, že když její předposlední dcera Madame sedmá zemřela v osmi letech ve Fontevraultu, nepovažovala ani za příhodné přijet rozjímat k jejímu hrobu. Když se tři přeživší dcery později vrátily do Versailles, nalezly tam neznámou osobu, která ze setkání neprojevovala žádnou zvláštní radost. Byly si naprosto cizí.

Z dalších panovnic, a je třeba připomenout, že žádná z nich neměla na bedrech vládu, projevuje jistou mateřskou ledabylost například i Marie Amálie Neapolská, manželka krále Karla III. a budoucí španělská královna. Byla matkou třinácti dětí, sedmi děvčat a šesti chlapců, a pět dcer zemřelo. Poté, co jí v roce 1742 zemřely dvě první dcery, jedna jako dvouletá a druhá jako tříměsíční, začaly se projevovat vážné známky onemocnění u třetí dcery, jež byla nyní nejmladší. Dne 14. února 1749 se objevilo podezření, že šestiletá Marie Alžběta onemocněla černými neštovicemi, což se 22. února potvrdilo. Nicméně král s královnou, oba vášniví lovci, měli na 25. února naplánovaný odjezd do Bovina, kde se měli po tři týdny plně oddávat své oblíbené zábavě. O zdravotní stav dcery se příliš nezajímali a skutečně na hony odjeli. Dcera pak 5. března v nepřítomnosti rodičů umřela. Do Neapole se vrátili po dvaceti dnech, jak měli v plánu, když už byla jejich dcerka pohřbená. Francouzský vyslanec, který o těchto událostech informuje, učinil o matce tento shovívavý komentář: „Dokázala se ovládnout, aby skryla svou bolest ze smrti nejmladší infantky.“47 V královském páru možná v tomto ohledu panovaly určité neshody, protože královna prý dávala na vědomí, že se velmi hněvá na krále za jeho umíněnost, aby do Bovina odjela s ním, ale všichni u neapolského dvora věděli, že on jí nedokáže nic odepřít…

I když polykat slzy patřilo k dobovému bontónu, projevovat „mateřské city“ u vznešených dam a královen ve zvyku nebylo. Svědčí o tom neskrývané překvapení vyslance na Sardinii Chauvelina, který popisuje, že když královna Marie Antonie,48 matka dvanácti dětí, přišla o prvorozeného syna v šesti měsících,49 ani týden po jeho smrti matka nedokázala skrývat svou bolest. A co je ještě neuvěřitelnější, píše vyslanec, královna zakoušela hlubokou bolest i další týden!50

Není třeba uvádět, že když Marie Terezie přišla o své tři téměř dospělé děti, nejen že se nesnažila skrývat svou bolest, ale celý vídeňský dvůr i říšské kraje byly informovány o jejím „hlubokém zármutku“ a staly se svědky skutečné doby smutku.

MATKA V DEPRESI

Marie Terezie trpěla dědičnou chorobou po svém otci, které se tehdy říkalo „melancholie“. Neznáme žádné zmínky o nemoci z okruhu dvořanů, ani z pera historiků a jediným zdrojem informací je tak sama Marie Terezie, která o nemoci řekla dvěma nejbližším přátelům: předně Taroucovi a pak Rosenbergovi, kteří o chorobě zachovali nejhlubší mlčení. Císařovna popisuje svou chorobnost v komentářích k dopisům, které jí zasílá Tarouca, a zmiňuje se o obavě, že se choroba určitě nemůže úplně vyhnout jejím dětem.

První známý případ je z října 1743, kdy si tehdy šestadvacetiletá Marie Terezie stěžovala Taroucovi na své temné myšlenky a touhu skoncovat s vládnutím. Tarouca obratem odpovídá a vykresluje obraz situace takto: „Ta nechuť vládnout mě děsí… Je to jakási periodická choroba opakující se po půl roce (takže to není poprvé) – a podle toho, co sleduji, zachvacuje Vaše Veličenstvo silněji k polovině podzimu… Vaše Veličenstvo upadá do jakési temnoty, o to trudnější, že váš charakter tomu nenasvědčuje.“51