Pomíjivost

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Marková

Pomíjivost – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pomíjivost

Copyright © 2023, text Tereza Marková

Copyright © 2023, ilustrace Michaela Hradňanská

ISBN tištěné verze 978-80-7650-998-6

ISBN 978-80-7691-139-0 (1. zveřejnění, 2023) (epdf)

ISBN 978-80-7691-140-6 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN 978-80-7691-141-3 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Věnováno každému, kdo umí být vděčný i za drobné radosti.

Kapitola první

Z bílého, květinami zdobeného rámu se usmívala. Mladá, krásná a jako vždy působící sebevědomým dojmem. Neměla zuby bílé jako perličky, ale přesto její úsměv oslňoval. Její pleť nebyla jako právě vyretušovaná jednoduchou mobilní aplikací a také se v ní nezračila nevinnost. Navzdory tomu se zdála krásná a veselá.

Smyčce vrzaly o struny a kromě hudby se vzduchem linuly vzlyky a posmrkávání. Jako první vzpomínka na Laru Junovou mi vytanula na mysli zrovna ta z oslavy jejích šestnáctých narozenin. Kamarádky jsme byly odjakživa. Nepamatuju si, kdy to začalo, ale život bez ní si už nevybavuju.

Když jí matka donesla dort a nechala nás o samotě, Lara ze zásuvky s ponožkami vytáhla láhev skotské, původně určenou jejímu dědečkovi, která tam ležela takhle schovaná už delší dobu. Ze skleněné nádoby neubyla ještě ani polovina obsahu a Lara nalila každému do plastového pohárku jen trošku. Šetřila nám na jindy, ale ostatním to neříkala. „Připijme si nyní na život. Moje narozeniny za oslavu nestojí, ale život… no, to je něco jiného,“ pronesla laškovně, poté mrkla na Reného a vyklopila do sebe alkohol, jako by šlo o závod. Všichni jsme ji napodobili, i když já chvíli otálela. Když se na mě však popichovačně podívala, věděla jsem, že mi nic jiného nezbývá. Ostrou pachuť whisky jsem se snažila zastřít arašídy a nastrkala jsem si jich do pusy tolik, kolik se tam vešlo. Lara se smála a schovala poklad zpátky na své místo.

Vše se ubíralo tím správným směrem. Z Lařina oblíbeného gramofonu hrála hudba, lidé tančili a bavili se. Julie, Oskar a Denis se nakláněli z okna, aby dým z jejich cigaret nepřilákal Lařiny rodiče, a pár, který jsem ani neznala, se podezřele dlouho zdržoval v koupelně. Vymanila jsem Laru z Reného objetí a doufala, že mi to pohledný chlapec s vlasy Jamese Deana odpustí. V tu dobu spolu ještě oficiálně nechodili, ale bůh věděl, že po sobě pokukovali už příliš dlouho.

Sešly jsme o dvě patra níž, velký dům totiž skýtal tři poschodí: první – společenské patro, druhé – patro rodičů a třetí – Lařino. Jediné dítě zámožných manželů, co jiného by se dalo čekat? Lara měla vlastní koupelnu a velký pokoj. Pan a paní Junovi už odešli do divadla, takže jsme s radostí zjistily, že je celý dům jen náš. Lara však nikdy nechtěla velkou párty, přestože by půlka školy za její pozvání shodila ze schodů vlastního sourozence.

Pokračovaly jsme do kuchyně a tam jsme si sedly na barové židle.

„Jaký koktejl vám mohu namíchat, slečno Liliano Divínová?“ zachmuřila se Lara vážně a prsty si uhladila svůj imaginární knír.

Přistoupila jsem na její hru, ostatně tak jako vždycky. „Jednu piña coladu, prosím, slabou,“ nezapomněla jsem dodat.

„Ale Lily,“ přestala Lara na chvíli třepat šejkrem, „je to moje oslava, odvaž se jednou.“ Nikdy mě k ničemu nenutila, ale jisté přesvědčovací schopnosti měla. To ty její jiskřivé zelené oči.

Chvíli jsem seděla tiše, zatímco ona chystala naše oblíbené drinky. Pak si sedla naproti mně a společně jsme prosklenými dveřmi hleděly na zahradu. Skoro se mi zdálo, že po nás hvězdy něco chtějí, jak jasně zářily.

„Tak vesmír je nekonečný, hm?“ optala se mě Lara a hleděla přitom soustředěně před sebe. Sklonila jsem hlavu ke svému drinku, který jsem míchala napichovátkem s koktejlovou třešničkou na konci. Obyčejně nám vlastně stačilo pivo, ale občas jsme si prostě chtěly hrát na dámy.

„Říká se to,“ odpověděla jsem po chvíli.

„Jsi nekonečně roztomilá, Lily,“ usmála se na mě jako na dítě a já se zapitvořila taky. „Ale jestli je nekonečný a po naší smrti bude nekonečně dlouho existovat, co bude s námi?“ pokračovala.

„Co bude s námi kdy? Po naší smrti?“ Nechápala jsem, proč otevírá tuhle debatu.

„Ano, co bude, až zemřeme? Vím, že na duchy nevěříš, ale… myslíš, že není ani malá šance, že bych pak mohla lítat, strašit a navštívit všechna místa, která za život nestihnu?“

Zamyslela jsem se a navzdory své předpojatosti vůči magičnosti, posmrtnému životu a víře v nebe jako takové jsem se rozhodla kamarádku potěšit. „Já nevím. Možná. Chtěla by ses stát duchem? Vždyť bys byla ještě bledší, než už jsi.“

„No dovol,“ udeřila mě loktem, až jí vyšplíchlo trochu nápoje ze sklenice. „Chtěla bych být duch, protože kdybych jím byla, mohla bych vidět svůj pohřeb. Sledovat, kdo přijde, kdo kvůli mně bude plakat a kdo o mně co pěkného řekne. Zajímalo by mě, jak moc mě mají někteří skutečně rádi. Myslím, že až po tvé smrti jsou lidi stoprocentně upřímní.“

„To není pravda,“ odporovala jsem jí. „Právě na pohřbech lidé na oko smutní, ale v duchu se radují, že je ta bestie s lesklejšími vlasy už mrtvá,“ dodala jsem v legraci. Lara se chvíli smála se mnou, ale pak zmlkla.

„Všichni tě mají rádi, vždyť to víš. Jsi až moc oblíbená.“

„Stejně by to bylo fajn. Vidět vlastní pohřeb. Hrozně by mě zajímalo, jak bude probíhat. Matka by mi nechala rakev obložit desítkami kytic, které jsem stejně nikdy neměla ráda, nechala by mi zahrát písničky, které jsem nikdy v životě neposlouchala, a otec…,“ odmlčela se a už v tom nepokračovala. Nacpala jsem jí do pusy třešničku a ukončila jsem tak debatu, která začínala být trochu šílená. Jenže Lara sama byla tak trochu šílená.

Na časové ose ve své paměti jsem se přenesla o půl roku dopředu. Viděla jsem Laru v černých minišatech. Seděla v křesle a popíjela nějaký alkohol. Já byla tou dobou zabraná do debaty s jedním krasavcem. Tedy spíš jsem byla zabraná do těch jeho sladkých ďolíčků. Hovořil se mnou a Julií a něco nepodstatného nám vysvětloval. Očkem jsem pokukovala po Laře. Vypadala, že se dobře baví, dokud za ní nepřišel ten kluk se světlými vlasy. Vypadal hrozně mladě a něco jí říkal. Myslím, že ji žádal o tanec, ale ona ho odmítla s tím, že má přítele. Potom odešla ven a chlapec se z house párty vytratil. Když se vrátila, přetřela si rty rudou rtěnkou a políbila mě na líčko. „To je značka, že ke mně patříš,“ zašeptala mi do ucha a odtáhla nás s Julií ke stolnímu fotbálku, kde se k nám přidal také Oskar.

Oskar je takový ten typický kluk, kterého si všichni lidi všímají, ale málokdo se s ním dá do řeči. Dlouhé špinavé blond vlasy nosí většinou stažené do drdolu a pár rozčepýřených pramínků mu lemuje obličej. Nosí saka, košile a kalhoty a je neuvěřitelný džentlmen. Má však rád jen svoji malou skupinku lidí, se kterými se baví, a o ostatní se nezajímá.

Modrýma očima schovanýma za tenkými obroučkami brýlí sjel stav na bocích hracího stolu a podíval se na Laru, která právě vstřelila další gól.

„Nikdy neprohrává,“ pronesl odevzdaně a obdivně zároveň.

„To napiš na můj náhrobek,“ pousmála se povzneseně. My s Julií jsme se začaly smát a Oskar jen zakroutil hlavou, ale Lara měla v očích ten svůj výraz. Zelená jako by ztmavla a ona věděla, že ji obdivujeme. Dělalo jí to dobře.

A nakonec jsem se přesunula ke dni, kdy to všechno začalo. K prvnímu březnovému dni. Ještě ráno byla Lara veselá. Když jsme se ale sešly odpoledne v kavárně, chtěla se opít. Řekla, že se potřebuje odreagovat, a požádala mě, ať si od mamky půjčím auto. Řidičák jsem měla chvíli, ale máma mi auto slíbila, kdykoliv budu potřebovat. Od té doby, co se rodiče rozvedli, se mi oba snaží vyjít vstříc. Předhánějí se v tom, kdo je lepší, i když si to finančně nemůže dovolit ani jeden.

Vzala jsem tedy mámina nového forda, na kterého dost dlouho šetřila, a vyrazily jsme do víru pátečního města. Z rádia zněla hudba, a zatímco já v ruce držela volant, Lara v ní svírala suchý francouzský cider.

„Potřebuju trochu čerstvého vzduchu.“ Stáhla okýnko a vystrčila z něj hlavu. Dlouhé černé vlasy jí vlály ve větru a ona se spokojeně usmívala.

„Má dnešní výlet a tvá potřeba se opít něco společného s Reném?“ nevydržela jsem se nezeptat. Nechtěla jsem nám kazit večer, ale ten by si Lara stejně zkazit nenechala. Ne tímhle. Také proto jen zakroutila hlavou a zvýšila na rádiu hlasitost.

Navštívily jsme dva kluby, z toho v jednom hráli fakt děsně, takže jsme se přesunuly do dalšího. Lepší DJ, lepší společnost, tudíž jsme se rozhodly zůstat. Narazily jsme na Julii s Denisem a atmosféra se zdála být až moc uvolněná. Julie opět neměla peníze, a tak ji Lara pozvala na drink. Já nepila, takže jsme s Denisem mezitím pozorovali kluky.

„Ta košile s malými fajfkami ti moc sluší,“ pochválila jsem mu jeho modrou košili. V kombinaci s úzkými kalhotami a vlasy na bocích zastřiženými a uprostřed delšími nenechávala nikoho na pochybách o jeho orientaci. „Pojďme tančit,“ podala jsem mu ruku a on vstal. Rázem jsem si vedle něho připadala malá, jako vždy. Byl tak vysoký.

„Ten kluk, co má šíleně mastné vlasy a roztrhané boty, se na mě neustále dívá,“ sdělil mi Denis, když se ke mně sklonil. „To je hrůza,“ dodal ještě a sjel mě povrchním pohledem. Na jeho arogantní poznámky jsem si již zvykla, a tak jsem se zasmála s pouhým: „Máš pravdu.“

O chvíli později se k nám už řítila malá rudovláska s Larou v závěsu. Juliiny modrozelené oči se topily v mlze a přelétávaly bezcílně všude možně. S blaženým výrazem je posléze zavřela a vlnila se do rytmu hudby. Netuším, kolik bylo hodin, ale rozhodly jsme se odjet, když bylo všechno dokonalé. Vždycky to tak děláme. Skončíme v tom nejlepším.

Klap, klap, prásk.

Lara zabouchla dveře na místě řidiče.

„Vrať mi ty klíče,“ žádala jsem ji. Zakroutila hlavou, až jí černé pramínky lítaly všude možně, a smála se.

„Nedělám si legraci, pojď si přesednout, ať můžeme jet.“

„Nech mě řídit, Lily,“ žadonila chvíli jako malá. Pak se zatvářila vážněji a zkusila to znovu. „Prosím. Chci řídit.“

„Vždyť nemůžeš,“ odporovala jsem.

„Proč?“

„Protože nemáš řidičák,“ konstatovala jsem důležitý fakt a shlížela na ni, opřená o rám dveří spolujezdce.

„Ten budu mít už brzy, vždyť už mám několik jízd za sebou,“ argumentovala. „Za měsíc oslavím narozeniny a budu dospělá.“

Vklouzla jsem na sedadlo a zírala na ni. „Protože jsi pila.“

„Připadám ti opilá?“ promluvila klidně a v jejím pohledu jsem zachytila, že hraje více nalitou, než skutečně je.

„Vážně, Laro, nejde to, vypadni odtamtud!“ popohnala jsem ji mile. Myslela jsem, že žertuje.

„Lily, no ták. Odvaž se trochu.“ Chtěla mě vyhecovat. A k mé smůle se jí to vždycky podařilo. Věděla, na kterou moji slabinu uhodit. Nechtěla jsem být ta nudná kamarádka.

„Fáájn,“ vzdala jsem to. Zavřela jsem za sebou dveře a Lara nastartovala. Párkrát už naše auto řídila, na starém letišti, na lesní cestě, kde není provoz, nebo na parkovišti.

Ze začátku jsem ji neustále kontrolovala. Jestli pevně drží volant, jestli neusíná. Pak jsem začala dávat větší pozor na cestu, aby nám někdo nevběhl před auto, ale všechno se zdálo v pořádku. Lara jela plynule a akorát jednou jí zdechl motor na křižovatce.

„V pořádku, hlavně klid, pššt!“ tišila mě, ačkoliv jsem nestačila nic říct. Opět nahodila motor a štrádovaly jsme si to dál. Jely jsme cestami, na kterých takhle v noci policajti nestávají, ale raději jsme nechaly rádio jen na normální úrovni hlasitosti.

Byla tma, svítil měsíc a hvězdy, silnici lemovaly stromy a uprostřed cesty před námi stála srnka – to je to poslední, co si pamatuji. Lara strhla volant. Auto se točilo a s ním i stromy a hvězdy. Zbrzdil nás náraz a já se probrala s obrovskou bolestí hlavy.

„Lily, jsi v pořádku?“ křičela na mě ustrašeným hlasem. „Počkej, nehýbej se!“ poručila mi a roztřeseně se snažila odepnout si pás. Asi na čtvrtý pokus se jí to povedlo, otevřela dveře a zapištěla. „Sakra, sakra, sakra!“ Držela se pevně za dvířka a vyjeveně na mě koukala. To už jsem vnímala a ptala se jí, co se děje.

„Je tady sráz, málem jsem spadla dolů,“ vysvětlila a stoupla si opatrně na špičky. Přilepená na auto ho obešla a rychle mě běžela zkontrolovat. Airbagy zafungovaly, jak měly, a obě jsme byly živé. „Lily, princezno, jsi v pořádku?“ Lara si přidřepla a odpoutala mě. Přitakala jsem na souhlas a ona mi přiložila ruku na čelo. „Krvácíš,“ špitla provinile.

„Co?“ sáhla jsem si nad obočí a zašpinila si prsty od krve. „To nic není.“ Necítila jsem, že bych měla rozbitou hlavu, musela to být jen oděrka. Nějak jsem se vybatolila z auta a Lara si mě pořád zkoumavě prohlížela. „Jsem v pohodě,“ drbla jsem do ní ramenem a usmála se. To jí smetlo vrásky z čela. Pak jsme se obě podívaly na auto a zamrazilo nás.

„Tohle… z tohohle jsme vážně vyvázly bez zranění?“ položila jsem řečnickou otázku. Bok za řidičem byl promáčknutý od stromu, který nás nejspíš zachránil před pádem do řeky, jež pod námi proudila. Až teď jsem začala vnímat zvuk zurčící vody.

„To ne!“ práskla Lara dlaněmi do obouchaného plechu fordu. „Je z toho totální šrot!“ začala panikařit.

„Třeba to půjde spravit. Zase tak drahé to být nemůže,“ začala jsem ji uklidňovat, ale pak mi to došlo. „Mamka mě zabije! V životě už mi auto nepůjčí!“ vyšilovala jsem taky.

„Nemůžu jít domů. Nemůžu to říct rodičům.“

„Laro, vaši na to peníze mají, vždyť oni to zaplatí,“ napadlo mě.

„Ne, Lily, nezaplatí. Budou hrozně zuřit! Strašně zuřit.“ Lara byla už úplně střízlivá a já poznala, že má skutečný strach. Nikdy jsem v jejím výrazu neviděla tolik úzkosti. Vážně se bála, to nebylo možné. Ne pro ni.

„To bude dobré,“ objala jsem ji.

„Nebude! Takhle nedostanu řidičák a naši mě zabijou!“ vzlykala a já ji hladila po vlasech. Po chvíli přestala natahovat a otřela si slzy. „Měly bychom ti zavolat sanitku,“ navrhla.

„Ale mně nic není, vážně,“ konejšila jsem ji.

„Když zavoláme sanitku, přijede i policie, a když se tu objeví, nebudu mít řidičák a nahlásí to rodičům,“ skládala Lara puclíky.

„Laro? Co budeme dělat?“

„Nevím!“ opáčila vztekle.

„Nešil, aspoň jsi živá,“ řekla jsem jí.

„Kdybych byla mrtvá, nemusela bych nic platit,“ odvětila rozzlobeně a vtom jí ustrnuly mimické svaly. „Kdybych byla mrtvá, nemusela bych domů a nic bychom nemusely řešit,“ pokračovala.

„Co se ti honí tou tvojí otřesenou palicí?“ Nechápala jsem, kam tím míří. „Nejsi přece mrtvá, tak co naznačuješ?“

„A proč bych nemohla být?“ odstoupila kus ode mě. „Auto je zdemolované, ty jsi otřesená, proč bych nemohla spadnout do řeky, když jsem vylézala z auta?“

„Tohle nemyslíš vážně, že ne?“

„Stačilo by, abys potvrdila, že jsi mě viděla padat a slyšela křičet. Také můžeme do vody hodit můj náhrdelník,“ sundala si dlouhý blyštivý šperk z krku a mrštila jím z útesu, pak ho následovala i tenká volná bunda. Nestačila jsem koukat, ale Lara vypadala, že to myslí smrtelně vážně.

„Když mě nenajdou, prohlásí mě za mrtvou. Všichni vědí, že neumím plavat, a zdejší řeky jsou teď divoké. Je to dobrý plán,“ chytila mě za ruce, „nic lepšího nemáme. A navíc… můžeme spolu sledovat můj vlastní pohřeb.“

„Ty jsi šílená!“ vyškubla jsem se jí. Obrátila jsem se k ní zády a zpracovávala její návrh.

„Něco tě na té myšlence láká, že ano?“ přikradla se tiše a zašeptala mi do ucha. „Bude to skvělé dobrodružství,“ ponoukala mě. Zafoukal studený vítr a já se plně vzpamatovala ze šoku.